ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2026  м. Дніпро Справа № 904/5211/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Джепи Ю.А. (доповідач)
суддів: Мартинюк С.В., Соп`яненко О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання: Рибалки Г.Д.,

за участю представників:
від скаржника: Ревта Д.Л. (адвокат),
від відповідача: Удовицький Є.М. (адвокат),

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Дніпровської міської ради
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 (повний текст рішення складено 22.12.2025) та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 у справі №904/5211/24 (суддя Дичко В.О.)
за позовом: Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» (49041, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Праці, буд. 2Т, код ЄДРПОУ 45322040)
про стягнення 6 180 519,12 грн

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» про стягнення 6 180 519,12 грн, у тому числі безпідставно збережених коштів унаслідок користування землею без достатньої правової підстави в сумі 5 764 801,59 грн, інфляційних втрат у сумі 322 685,19 грн та 3% річних у сумі 93 032,34 грн, застосувавши до цих відсотків ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, а саме: зобов`язавши орган (особу), яка здійснює примусове виконання рішення суду, нараховувати відповідні відсотки до моменту виконання рішення суду.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у справі №904/5211/24 відмовлено в задоволенні позову.
Додатковим рішенням від 24.12.2025 у справі №904/5211/24 Господарський суд Дніпропетровської області задовольнив частково заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» (вх.№ 55369/25 від 16.12.2025) про ухвалення додаткового рішення суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 689 051,91 грн. Стягнув з Дніпровської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 52 250 грн. У стягненні решти заявлених витрат на професійну правничу допомогу відмовив.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням від 11.12.2025 та додатковим рішенням від 24.12.2025 у справі № 904/5211/24, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Дніпровська міська рада та просить:
1. Скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у справі № 904/5211/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Дніпровської міської ради задовольнити повністю та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» на користь Дніпровської міської ради суму у розмірі 6 180 519,12 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності без достатніх правових підстав.
2. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 у справі № 904/5211/24 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 52 250 грн та прийняти нове додаткове рішення, яким в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» про ухвалення додаткового рішення суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 689 051,91 грн відмовити в повному обсязі.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, хоча відомості про її цільове призначення (код 03.10 - для будівництва та обслуговування адміністративних і офісних будівель) містяться у Державному земельному кадастрі та технічній документації, не скасовані у встановленому законом порядку та не оспорювалися сторонами. Суд не навів жодних критеріїв, які б свідчили про віднесення ділянки до земель історико-культурного призначення, а також не встановив наявності передбачених законом ознак такої категорії земель. 
Крім того, суд, посилаючись на неправильне застосування коефіцієнтів при визначенні нормативної грошової оцінки, не навів обґрунтованого альтернативного розрахунку, не зазначив правових підстав для повної відмови у позові та не оцінив належним чином витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку, які є належними і допустимими доказами. При цьому відповідач частково визнав позов, надавши власний розрахунок заборгованості, однак суд не надав оцінки цим обставинам. 
Скаржник також вказує на суперечливість висновків суду, оскільки у іншій справі між тими ж сторонами щодо тієї ж земельної ділянки суд визнав цільове призначення 03.10 встановленим та допустимість орендних правовідносин, тоді як у цій справі дійшов протилежного висновку.
Апелянт зазначає, що додаткове рішення є невід`ємною частиною основного рішення від 11.12.2025, а тому в разі його скасування втрачає силу й додаткове рішення про розподіл судових витрат. Також вважає, що воно не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо відсутності правових підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
Зокрема, скаржник вказує, що в договорі про надання правничої допомоги між ТОВ «Промтенс» та адвокатом відсутні істотні умови щодо розміру гонорару, порядку його обчислення (фіксований чи погодинний), підстав для зміни, порядку сплати та умов повернення. За таких обставин неможливо встановити дійсну домовленість сторін щодо ціни послуг, що суперечить вимогам статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та положенням цивільного законодавства. Посилається на усталену правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої відсутність у договорі визначеного розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість заявлених до компенсації сум і є підставою для відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу, клопотань, заяв і заперечень учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції правильно визначив предмет доказування у справі - фактичне користування земельною ділянкою, період такого користування та суму, яку власник міг би отримати за звичайних умов, що залежить від нормативної грошової оцінки. Водночас суд обґрунтовано встановив, що позивач не довів належними та допустимими доказами цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, оскільки відомості Державного земельного кадастру містять суперечність: ділянка віднесена до категорії земель історико-культурного призначення, але має вид цільового призначення 03.10, який належить до категорії земель житлової та громадської забудови. Така невідповідність, на думку відповідача, прямо впливає на визначення коефіцієнтів при розрахунку нормативної грошової оцінки відповідно до Методики, затвердженої постановою КМУ № 1147, а отже унеможливлює перевірку правильності нарахування безпідставно збережених коштів.
Відповідач наголошує, що нормативна грошова оцінка, зазначена у витягах, не може вважатися належною підставою для розрахунку, оскільки вона здійснена з урахуванням цільового призначення, яке не відповідає категорії земель. За наявності такої невідповідності розрахунок орендної плати є завідомо помилковим. При цьому саме позивач як власник земельної ділянки має можливість і обов`язок привести відомості Державного земельного кадастру у відповідність до вимог законодавства.
Крім того, відповідач заперечує проти твердження апелянта про часткове визнання позову, зазначаючи, що у відзиві на позов вимоги заперечувалися повністю, а подання контррозрахунку не є визнанням позову, а лише способом спростування розрахунку позивача. Також відповідач звертає увагу на відсутність доказів належного підтвердження нормативної грошової оцінки за окремі періоди та на необхідність застосування інших ставок орендної плати.
Посилання апелянта на рішення у справі № 904/483/25 відповідач вважає безпідставним, оскільки у тій справі суд зобов`язав міську раду повторно розглянути заяву, не виснуючи щодо правильності цільового призначення у межах цього спору, а саме рішення не набрало законної сили.
У відзиві також зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки право власності ТОВ «Промтенс» на нерухоме майно наразі оскаржується Дніпровською міською радою в іншій справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, у разі визнання договору недійсним право власності відновиться у попереднього власника, а саме він буде належним платником орендної плати за землю. Відтак у такому випадку відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Промтенс» безпідставно збережених коштів.
Щодо законності додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 відповідач зазначає наступне.
Договір про надання правничої допомоги укладено у письмовій формі, а його умовами передбачено, що розмір винагороди адвоката визначається в акті приймання-передачі послуг.
Такий акт від 15.12.2025 підписаний сторонами, містить детальний перелік наданих послуг і їх вартість, претензій щодо обсягу чи ціни послуг не заявлялось. Отже, витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, тому суд першої інстанції правомірно задовольнив заяву про їх стягнення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Відповідачем також заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Промтенс».
Протокольною ухвалою 26.02.2026 Центральним апеляційним господарським судом задоволено вказане клопотання.
Також 25.02.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтенс» сформовано в системі «Електронний суд», зареєстровано ЦАГС 26.02.2026, клопотання про зупинення провадження у справі № 904/5211/24 за позовом Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» про стягнення коштів – до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 904/3534/24 (904/6234/23).
Клопотання обґрунтовано тим, що у справі №?904/3534/24 (904/6234/23) розглядається питання недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна №?5702 від 21.09.2023, на підставі якого зареєстровано право власності ТОВ «Промтенс». Вирішення цієї справи безпосередньо впливає на визначення належного відповідача у справі №?904/5211/24, оскільки у разі задоволення позову Дніпровської міської ради право власності на майно належить ТОВ «Фаін» (продавцю).
Ухвалою від 26.02.2026 Центральним апеляційним господарським судом відмовлено у задоволенні зазначеного вище клопотання.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Спірні правовідносини виникли щодо фактичного користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без належно оформленого права та регулюються нормами земельного і цивільного законодавства щодо відшкодування безпідставно збережених коштів.
Земельна ділянка площею 1,8205 га з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 за місцезнаходженням: Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 12, є сформованою з 11.10.2011, що підтверджується витягом № НВ-9954516252024 від 22.11.2024 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 площею 1,8205 га передана в оренду попередньому власнику об`єкта нерухомого майна, який фактично користувався вказаною земельною ділянкою до укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.09.2023, згідно з пунктом 1.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю “Фаін” (продавець) передало у власність Товариству з обмеженою відповідальністю “Промтенс” (покупець), яке прийняло у власність та зобов`язалось сплатити ціну, у порядку, визначеному даним договором, наступний об`єкт нерухомого майна: комплекс, загальною площею – 10 674,9 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 12.
Отже, відповідач є фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, починаючи з 21.09.2023.
Указане також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 403182520 від 11.11.2024; інформаційна довідка №406451698 від 03.12.2024; інформаційна довідка від 04.12.2024; відповідь № 942615 від 04.12.2024; відповідь № 947337 від 05.12.2024; інформаційна довідка № 407880623 від 12.12.2024) про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю “Промтенс” з 21.09.2023 права власності на закінчений будівництвом об`єкт (комплекс) загальною площею 10 674,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2800725212020).
Позивач до матеріалів справи долучив копію акта обстеження земельної ділянки №15/03/24-Л/23 від 15.03.2024, складеного Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 загальною площею 1,8205 га, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 12.
Зазначеним актом установлено, що доступ до земельної ділянки обмежений. Територія земельної ділянки огороджена парканом із цегли та металевого пруту, в`їзні металеві ворота зачинені. На території земельної ділянки розташовані будівлі та споруди, які знаходяться в занедбаному стані, скло у більшості вікон вибите, деякі будівлі зруйновані. Ознаки ведення господарської діяльності відсутні. Покриття земельної ділянки ґрунт, який поріс травою і чагарником.
З моменту державної реєстрації права власності відповідач став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташоване придбане ним нерухоме майно.
Водночас відповідач у спірний період (з 21.09.2023 до 30.09.2024) не оформив у встановленому законом порядку речові права на земельну ділянку та не сплачував плату за її використання. За результатами обстеження земельної ділянки встановлено наявність огородженої території з розміщеними на ній будівлями та спорудами, що підтверджує її фактичне використання.
Згідно з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ- 9916376182023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 у 2023 році становила 180 169 200,21 грн.
Згідно з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ- 9942317392024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 у 2024 році становила 189 426 906,15 грн.
Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, цільове призначення земельної ділянки: 03.10 - Для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.
Згідно з додатком 1 до рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста» (у редакції рішення міської ради від 21.02.2018 №8/30), ставка земельного податку та річний розмір орендної плати за землю із кодом цільового призначення 03.10 - Для обслуговування будівель ринкової інфраструктури, становить 3,00 % нормативної грошової оцінки. 
Позивач - Дніпровська міська рада - вважає, що у період з 21.09.2023 до 30.09.2024 відповідач без достатньої правової підстави зберіг кошти, які мав сплатити як орендну плату за землю, у зв`язку з чим заявив вимоги про стягнення суми безпідставно збережених коштів, а також інфляційних втрат і 3% річних як наслідку прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Відповідач заперечує проти позову, посилаючись на наявність іншого судового спору щодо дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, невідповідність категорії земельної ділянки її цільовому призначенню, помилковість визначення нормативної грошової оцінки та неправильне застосування ставок орендної плати за відповідні періоди, а також на безпідставність нарахування інфляційних втрат і 3% річних.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у справі №904/5211/24 відмовлено в задоволенні позову з мотивів невідповідності категорії земель та цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, на підставі чого суд першої інстанції виснує, що позивач не довів належними та допустимими доказами цільове призначення земельної ділянки, що позбавляє суд перевірити правильність здійсненого позивачем нарахування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що зазначена земельна ділянка зайнята об`єктом нерухомості – комплексом будівель, за адресою: м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, 12, яке перебуває у власності ТОВ «Промтенс»; попередній власник зазначеного об`єкта нерухомого майна ТОВ «ФАІН» отримав на праві оренди зазначену земельну ділянку з метою подальшого комерційного будівництва; земельна ділянка була сформована із зазначенням коду цільового використання за УКЦВЗ 1.11.6 (інша комерційна діяльність).
У подальшому, після скасування класифікатора УКЦВЗ, до Державного земельного кадастру внесено зміни про приведення у відповідність до діючого законодавства і присвоєно код цільового призначення земельної ділянки 3.10 (для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку), який згідно додатку 59 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого наказом Державного комітету України з земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010, відповідає зокрема коду УКЦВЗ 1.11.6.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення виходив з того, що з наданого позивачем витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.11.2024 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 відноситься до категорії Землі історико-культурного призначення, але при цьому має вид цільового призначення 03.10 - Для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, тобто цільове призначення земельної ділянки не відповідає її категорії.
Суд апеляційної інстанції в даному випадку зазначає, що вказуючи на невідповідність зазначеного цільового призначення категорії земель історико-культурного призначення, судом перщої інстанції не досліджено та не встановлено жодної обставини, яка би свідчила про те, що вказана земельна ділянка фактично має ознаки земель історико-культурного призначення.
Так, відповідно до ст. 53 та ст. 54 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб.
Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
Таким чином, землі історико-культурного призначення мають особливий статус та обмеження здійснення певної діяльності, зокрема й щодо будівництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.
Отже, умовою належності земельної ділянки до даної категорії земель є розташування на ній об`єктів, визначених статями 53, 54 Земельного кодексу України, ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини":
об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Зважаючи на імперативність правової норми, передбаченої у ч. 1 ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури.
Колегія суддів враховує викладений у постанові Верховного суду від 31.07.2019 у справі №813/4701/16 правовий висновок, що неприйняття міською радою рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки та приведення у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури, а не рішенням органу місцевого самоврядування.
Згідно із ст. 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки.
Аналіз норм Закону України "Про охорону культурної спадщини" в цілому свідчить, що пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.
Усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.
Використання пам`ятки має здійснюватися відповідно до визначених або встановлених режимів використання, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.
Режими використання пам`ятки визначаються науково-проектною (науково-дослідною) документацією, що складається за результатами проведених досліджень. У разі невизначення режиму використання пам`ятки в обліковій документації, охоронному договорі на пам`ятці допускаються лише консервація, реставрація, музеєфікація, ремонт, пристосування.
Відомості про режими використання пам`ятки (у тому числі режими, встановлені відповідно до абзаців першого і другого цієї частини) вносяться до Державного земельного кадастру, містобудівного кадастру як обмеження у використанні земель.
Юридичні та фізичні особи зобов`язані забезпечити збереженість пам`яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори. Консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.
На фізичну або юридичну особу, діяльність якої негативно позначається на стані пам`ятки (створює загрозу знищення, руйнування, пошкодження, спотворення пам`ятки), покладається обов`язок вжити заходів, погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини, для запобігання такій загрозі та підтримання пам`ятки в належному стані за власні кошти.
Наявні у матеріалах справи відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, не вказують на жодну із визначених чинним законодавством ознак земельної ділянки історико-культурного призначення, враховуючи те, що надані сторонами докази не підтверджують того, що комплекс будівель, розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 12, є об`єктом культурної спадщини, при цьому інших об`єктів на відповідній земельній ділянці немає. Водночас надані сторонами докази свідчать про ознаки земельної ділянки саме із цільовим призначенням 3.10 (будівництво та обслуговування будівель).
Зважаючи на те, що матеріалами справи не підтверджується, що спірна земельна ділянка містить реальні ознаки земель історико-культурного призначення, зазначення у ДЗК відомостей про віднесення її до відповідної категорії не породжує режиму її використання як землі історико-культурного призначення.
Відповідачем, з огляду на зазначені ним у відзиві на апеляційну скаргу заперечення, не надано доказів на підтвердження ознак земельної ділянки як землі історико-культурного призначення, та того, що належний йому комплекс будівель, розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 12, є об`єктом культурної спадщини.
Колегія суддів також враховує, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2025 року у справі №904/483/25 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» до Дніпровської міської ради та зобов`язано Дніпровську міську раду на найближчому пленарному засіданні (сесії) розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» про передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Промтенс» без зміни меж та цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, площею 1,8205 га, цільове призначення 03.10 Для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, та прийняти рішення за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» від 13.12.2024 № 13/12-24 (вх. № 36/2250 від 13.12.2024) про передачу земельної ділянки в оренду. При цьому, під час розгляду справи №904/483/25 сторонами, зокрема й Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтенс» (позивачем у справі №904/483/25), не заперечувалось, що земельна ділянка має код цільового призначення 3.10 (будівництво та обслуговування будівель).
Також у відзиві на апеляційну скаргу у даній справі №904/5211/24 Товариство з обмеженою відповідальністю «Промтенс» вказує, що після припинення права оренди ТОВ «Фаін» на земельну ділянку, ТОВ «Промтенс» мало намір отримати вказану земельну ділянку в оренду відповідно до її виду використання, а саме: для проектування та будівництва багатофункціонального комплексу з готелем.
Таким чином судом першої інстанції не наведено критеріїв, які б свідчили про віднесення земельної ділянки до земель історико-культурного призначення, не встановлено наявності передбачених законом ознак такої категорії земель, окрім висновку, що виходячи з наданого позивачем витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.11.2024, цільове призначення земельної ділянки не відповідає її категорії, при цьому не здійснено оцінку інших наявних доказів у справі, тому висновок про відмову у позові є таким, що здійснений без належного врахування обставин справи та оцінки всіх наданих сторонами доказів.
Відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частиною 1 статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).
Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Згідно зі статтями 122-124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №922/207/15 і №922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №922/2413/19.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №922/2060/20 вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно насамперед з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.
Отже, позивач у даній справі має надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі" у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).
Зазначена позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №922/3560/18, від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі №923/921/17.
Як встановлено судами першої й апеляційної інстанцій та не заперечується сторонами, земельна ділянка площею 1,8205 га з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 за місцезнаходженням: Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 12, є сформованою з 11.10.2011, що підтверджується витягом № НВ-9954516252024 від 22.11.2024 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 площею 1,8205 га передана в оренду попередньому власнику об`єкта нерухомого майна, який фактично користувався вказаною земельною ділянкою до укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.09.2023, згідно з пунктом 1.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю “Фаін” (продавець) передало у власність Товариству з обмеженою відповідальністю “Промтенс” (покупець), яке прийняло у власність та зобов`язалось сплатити ціну, у порядку, визначеному даним договором, наступний об`єкт нерухомого майна: комплекс, загальною площею – 10 674,9 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 12.
Отже, відповідач є фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, починаючи з 21.09.2023.
Апеляційний господарський суд виходить із того, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель.
Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.
Відповідно до ст. 20 та ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Належними доказами обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки.
На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №905/1680/20.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років; розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років (ст. 18 Закону України "Про оцінку земель" ).
Згідно з Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.11.2016 року №489, за результатами нормативної грошової оцінки земель укладається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються за заявою зацікавленої особи як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Отже, результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, про що зазначено в пункті 2 розділу III Порядку №489.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату.
Таким чином, наявність витягів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки є належними та допустимими доказами нормативної грошової оцінки.
Зважаючи на те, що витяг формується автоматично компетентним державним органом, твердження про неправильність визначення розміру нормативної грошової оцінки можливе після скасування відповідних рішень чи дій Держгеокадастру із внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку.
В іншому випадку, власник земельної ділянки не має доводити правильність нормативної грошової оцінки.
Як встановлено апеляційним господарським судом, згідно з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НВ-9916376182023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 у 2023 році становила 180 169 200,21 грн; згідно з витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №НВ-9942317392024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 у 2024 році становила 189 426 906,15 грн. 
Згідно з Класифікатором видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051) цільове призначення земельної ділянки 03.10 - Для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною отриманням прибутку входить в категорію - Землі житлової та громадської забудови, тобто, дійсно, у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.11.2024 має місце неузгодженість між зазначеним цільовим призначення земельної ділянки та її категорії.
Відповідно до п.3 Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 №1147 нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначається за формулою, з якої вбачається, що при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки враховується, зокрема, коефіцієнт, який враховує функціональне використання (цільове призначення) земельної ділянки та коефіцієнт, який враховує особливості використання земельної ділянки в межах категорії земель за основним цільовим призначенням.
У той же час, встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини в їх сукупності та наявні у справі докази щодо фактичного цільового призначення спірної земельної ділянки, підтверджують, що підстав для незастосування зазначеної позивачем для обрахування стягуваних сум нормативно-грошової оцінки, яка підтверджена належними доказами - витягами про нормативно-грошову оцінку, за відсутності інших фактичних даних та належних доказів її розміру, колегія суддів не вбачає.
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, цільове призначення земельної ділянки: 03.10 Для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.
Відповідно до додатку 1 до рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 № 13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста» (у редакції рішення міської ради від 21.02.2018 року №8/30), ставка земельного податку та річний розмір орендної плати за землю із кодом цільового призначення 03.10 - Для обслуговування будівель ринкової інфраструктури, становить 3,00 % нормативної грошової оцінки.
Таким чином, річна сума плати за землю, для земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049, становить:
5 405 076,01 (180 169 200,21 * 0,03) грн - у 2023 році;
5 682 807,18 (189 426 906,15 * 0,03) грн - у 2024 році.
Кількість днів землекористування ТОВ «Промтенс» земельною ділянкою у 2023 році - 102 дні (з 21.09.2023 по 31.12.2023)
Таким чином, сума плати за землю для ТОВ «Промтенс» у 2023 році мала становити 1 510 459,60 грн (180 169 200,21 * 0,0.3 * 102 / 366).
Кількість днів землекористування ТОВ «Промтенс» земельною ділянкою у 2024 році (з 01.01.2024 по 30.09.2024) становить 274 дня.
Таким чином, сума плати за землю для ТОВ «Промтенс» у 2024 році мала становити 4 254 341,99 грн (189 426 906,15 * 0,0.3 * 274 / 366).
Отже, загальна сума коштів, які зберегло у себе ТОВ «Промтенс» як землекористувач земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:286:0049 за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування нею без достатньої правової підстави, за період з 21.09.2023 до 30.09.2024 роки, становить 5 764 801,59 грн.
Стосовно заперечень відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки за період з 01.01.2024 до 25.06.2024, колегія суддів виходить з такого.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер, проводиться вперше відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 № 213 (зі змінами). За результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються за заявою зацікавленої особи як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (пункт 1 розділу III Порядку № 489). Порядком затверджена форма заяви (додаток 8) на витяг та сама форма витягу (додаток 9), у якій, зокрема, вказано: "Витяг сформовано" із зазначенням дати його формування.
Отже, результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації, як вже зазначалось, є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі Порядок № 1051), про що зазначено в пункті 2 розділу III Порядку № 489.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні данні про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Видача витягу є адміністративною послугою, яка надається відповідним управлінням Держгеокадастру на виконання приписів Закону України від 06.09.2012 № 5203-VI "Про адміністративні послуги" та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2011 № 835 "Деякі питання надання Державною службою геодезії, картографії та кадастру та її територіальними органами адміністративних послуг". Повна інформація про зміни в нормативній грошовій оцінці конкретної земельної ділянки за попередній період, виходячи з технічної документації на таку земельну ділянку, зберігається в даних Державного земельного кадастру.
При цьому для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта щорічної індексації, визначеного відповідно до законодавства, який застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель (пункт 289.2 статті 289 Податкового кодексу України).
Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів змін в нормативній грошовій оцінці земельної ділянки протягом 2023 року та у період з 01.01.2024 до 25.06.2024, окрім проведення щорічної індексації, надані позивачем відповідні Витяги від 28.03.2023 та 26.06.2024 є належними доказами визначення даних про таку оцінку за 2023 та 2024 роки. Доказів іншого розміру нормативної грошової оцінки у 2024 році матеріали справи не містять.
Щодо заперечень відповідача стосовно розмірів ставок орендної плати, які підлягають застосуванню, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідач зазначає у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач в своєму розрахунку мав використати ставку орендної плати (відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки), виходячи з цільового призначення саме для будівництва, а не обслуговування будівель:
- 2,3% - ставка орендної плати, яка підлягала застосуванню за період з 21.09.2023 до 30.10.2023;
- 0,5% - ставка орендної плати, яка підлягала застосуванню за період з 31.10.2023 до 30.09.2024 (кінець спірного періоду).
Колегія суддів не погоджується із зазначеним, враховуючи наступне.
Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20 щодо цільового призначення земельної ділянки, яка надається для обслуговування об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, виснує, що цільове призначення земельної ділянки визначається Класифікатором видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59 до постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру»).
При цьому, в багатьох випадках цільове призначення земельних ділянок згідно із Класифікатором містить одночасно посилання як на будівництво, так і на обслуговування будівель, а окремо визначеного виду цільового призначення - лише для обслуговування будівель та споруд Класифікатор не містить.
Усі види цільового призначення категорії земель «землі житлової та громадської забудови» складаються із «Для будівництва і обслуговування…»
Таким чином, визначення компетентним органом цільового призначення земельної ділянки з включенням у тому числі слів «для будівництва» не свідчить про те, що спірна земельна ділянка використовується саме під будівництво.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
За змістом ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, характерною особливістю саме нерухомого майна, зокрема, будівель, споруд тощо, є встановлена законом можливість здійснювати відповідні дії щодо майна, зокрема, ремонт, реконструкцію, прибудову, переміщення стін, перегородок, вікон, облаштування ганку, вхідної групи тощо.
Такі дії мають здійснюватися власником нерухомості з дотриманням визначених законом вимог в частині отримання відповідних дозволів або виготовлення необхідних проектів. Саме тому, доцільним і таким, що відповідає принципу розумності, є включення до цільового призначення слів «для будівництва і обслуговування…».
Матеріали справи не містять наданих відповідачу дозволів на виконання робіт щодо знесення існуючих об`єктів, на початок будівництва, проектної документації (генеральний план, планування, розрахунки інженерних систем) тощо.
Документом, який свідчить про відведення земельної ділянки під будівництво є додатковий договір до договору оренди земельної ділянки від 05.10.2012, який був укладений з попереднім власником нерухомого майна та термін дії якого закінчився 11.10.2014.
Таким чином твердження відповідача, що вказана земельна ділянка використовується ним для проектування та будівництва багатофункціонального комплексу з готелем не підтверджується належними та допустимими доказами, відтак розрахунок обґрунтовано здійснений позивачем із застосуванням ставки у розмірі 3 %.
Також колегія суддів, з огляду на кондикційність спірних правовідносин, не покладає в основу висновків у даній справі посилання відповідача на те, що оскільки Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Фаін» та ТОВ «Промтенс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.09.2023 та припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 12, то у разі задоволення позовних вимог у справі №904/3534/24(904/6234/23) ТОВ «Промтенс» не матиме обов`язку зі сплати безпідставно збережених коштів за час користування земельною ділянкою, так як відповідно до ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Посилання відповідача на аналогічні за змістом висновки, що викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №910/16244/23 не приймаються колегією суддів, з огляду на нерелевантність вказаної судової практики та неподібність правовідносин.
Відповідно до приписів ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Враховуючи викладене вище, за результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про обгрунтованість апеляційної скарги та позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів унаслідок користування землею без достатньої правової підстави в сумі 5 764 801,59 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 322 685,19 грн та 3% річних у сумі 93 032,34 грн апеляційний суд виснує, що він є арифметично правильним, й зазначені позовні вимоги також підлягають задоволенню. 
Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позов є оґрунтованим, правомірним та підлягає задоволенню. Таким чином рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги та наведених у відзиві на апеляційну скаргу заперечень на неї стосовно додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з ч.5 вказаної статті додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Отже, за змістом статті 244 Господарського процесуального кодексу України додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення.
За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, який усуває недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Звідси слідує, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
Вказані висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21, від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22.
Колегія суддів також керується правовим висновком, що викладений у постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі №910/20089/17, від 23.12.2021 у справі № 925/81/21, від 09.02.2022 № 910/17345/20, згідно з яким додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення та у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно, враховуючи задоволення позовних вимог у даній справі, витрати відповідача на правничу допомогу покладаються на нього.
Враховуючи визначену вище підставу скасування додаткового рішення, колегія суддів не здійснює оцінку інших доводів апелянта та заперечень відповідача щодо правильності визначення розміру відповідних витрат.
Відтак, враховуючи, що Центральний апеляційний господарський суд дійщов висновків щодо скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у даній справі, відповідно, апеляційна скарга позивача в цій частині також підлягає задоволенню, а додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025, яке є невід`ємною частиною основного рішення суду від 11.12.2025, підлягає скасуванню.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами перегляду рішення суду.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.
Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції прийняте рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у справі №904/5211/24 підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 у справі №904/5211/24, яке є невід`ємною частиною основного рішення, також підлягає скасуванню, та, з урахуванням наведеного вище, апеляційна скарга - підлягає задоволенню.

7. Щодо розподілу судових витрат.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно, враховуючи задоволення позовних вимог у даній справі, судові витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 92 707,92 грн покладаються на відповідача.
Стосовно судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 111 249,35 грн (з врахуванням коефіціента 0,8), враховуючи її задоволення, зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 282, 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 у справі №904/5211/24 - задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2025 у справі №904/5211/24 - скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позов Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» (49041, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп.Праці, буд. 2Т, код ЄДРПОУ 45322040) на користь Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514) безпідставно збережені кошти унаслідок користування землею без достатньої правової підстави у сумі 5 764 801,59 грн (п`ять мільйонів сімсот шістдесят чотири тисячі вісімсот одна гривня 59 копійок), інфляційні втрати у сумі 322 685,19 грн (триста двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят п`ять гривень 19 копійок), 3% річних у сумі 93 032,34 грн (дев`яносто три тисячі тридцять дві гривні 34 копійки), застосувавши до цих відсотків ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, а саме: зобов`язавши орган (особу), який здійснює примусове виконання рішення суду, нараховувати відповідні відсотки до моменту виконання рішення суду, та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 92 707,92 грн (дев`яносто дві тисячі сімсот сім гривень 92 копійки).
4. Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2025 у справі №904/5211/24 - скасувати.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтенс» (49041, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп.Праці, буд. 2Т, код ЄДРПОУ 45322040) на користь Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 111 249,35 грн (сто одинадцять тисяч двісті сорок дев`ять гривень 35 копійок).
6. Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повну постанову підписано 23.03.2026 (у зв`язку із вибуттям у відрядження судді - члена колегії Мартинюка С.В. з 09.03.2026 до 13.03.2026 та перебуванням головуючого судді Джепи Ю.А. та суддів - членів колегії Мартинюка С.В. і Соп`яненко О.Ю. на навчанні у НШСУ з 16.03.2026 до 20.03.2026).

Головуючий суддя Ю.А. Джепа

Судді: С.В. Мартинюк

О.Ю. Соп`яненко