К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Київ

справа № 718/2162/23
апеляційне провадження № 22-ц/824/4237/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Самокиши Вікторії Юріївни, представника ОСОБА_1 - адвоката Тарновецького Вадима Ілліча на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Машкевич К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення коштів,-
в с т а н о в и в :
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про стягнення коштів, в якому просив суд стягнути з відповідача 3% річних від суми несвоєчасного повернутого банківського вкладу, що складає 10 170 доларів США.
Позов мотивовано тим, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2023 року було стягнуто з АТ «Сенс Банк» на його користь заборгованість по неповернутому вкладу, у розмірі 113 000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 4 132 251,80 грн., а також 3% річних в розмірі 10 170 доларів США. за період з 26 серпня 2019 року до 25 серпня 2022 року. 
Рішення суду було виконане фактично лише 03 квітня 2023 року.
Враховуючи, що до 03 квітня 2023 року вклад залишався неповернутим, вважає правомірним нарахування 3% річних від простроченої суми в порядку ст. 625 ЦК України за період з 26 серпня 2022 року по 03 квітня 2023 року, а саме за період коли справа знаходилася на розгляді Кіцманського районного суду Чернівецької області та Чернігівського апеляційного суду і до фактичного виконання судового рішення.
Крім того, вказує, що з урахуванням продовження строків позовної давності стягнення 3% річних можливе також протягом останніх трьох років, які передували набранню чинності п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Вважає правомірним нарахування 3% річних від простроченої суми в порядку ст. 625 ЦК України за період з 03.04.2017 року по 25.08.2019 року.
За період з 03.04.2017 року по 25.09.2019 року 3% річних складає 8 126,71 доларів США, за період з 26.08.2022 року по 02.04.2023 року - 2 043,29 доларів США.
Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 : 8 126,71 доларів США 3% річних за період часу з 03 квітня 2017 року до 25 серпня 2019 року; 102,16 доларів США 3% річних за період часу з 23 березня 2023 року до 03 квітня 2023 року.
Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 3 018, 90 грн судового збору.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Самокиша В.Ю. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області відповідач виконав 31 березня 2023 року шляхом перерахування коштів на рахунок приватного виконавця. Відповідач не повинен відповідати за приватного виконавця і нести відповідальність у вигляді сплати 3% річних з 31.02.2023 по 03.04.2023.
Вказує, що підстави для стягнення 3% річних у розмірі ще 8 228,87 доларів США відсутні з огляду на пропуск строку позовної давності та вже стягнення сум за ст. 625 ЦК України у справі № 718/1791/22 за три роки та стягнення №% річних у даній справі можливо виключно за 8 днів прострочення виконання судового рішення, яке добровільно Банк не міг виконати з огляду на відсутність банківських реквізитів позивача.
Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, і судом не враховано правові позиції Верховного Суду, викладених у постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 446/2145/21, від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22, від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20, від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19.
Також, не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою звернувся представник ОСОБА_1 - адвокат Тарновецький В.І., в якій просить скасувати (змінити) рішення суду від 08 жовтня 2025 року в частині відмови у стягненні 3% річних у сумі 1941,13 доларів США за період з 26.08.2022 по 22.03.2023 та прийняти у цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що стягнення можливе виключно за період невиконання рішення суду, яке набрало законної сили по дату фактичного виконання. Беручи до уваги заявлені позовні вимоги, принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також період з 26.08.2019 по 25.08.2022 за який 3% річних вже були стягнуті у справі № 718/1791/22, існують підстави для стягнення з відповідача на користь позивача коштів за інший період: з 03.04.2017 року по 25.08.2019 року, з 26.08.2022 року по 03.04.2023 року. 
Зауважує, що рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2023 року у справі № 718/1791/22, яким стягнуто з банку на користь позивача грошові кошти за банківським вкладом, лише забезпечило примусове виконання зобов`язання, яке виникло на підставі договору банківського вкладу, однак саме по собі це рішення не породило таке зобов`язання. Тому, висновок суду про те, що стягнення 3% річних можливе тільки за період прострочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили є помилковим.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Тарновецький В.І. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги представника відповідача просив відмовити.
Представник АТ «Сенс Банк» - Самокиша В.Ю. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги представника позивача відмовити.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 13 листопада 2011 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку був укладений Договір банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії договору) на суму 50 000,00 доларів США з нарахуванням відсотків у розмірі 21% річних.
Позивачем неодноразово додатково вносилися кошти за умовами договору і станом на 30 квітня 2014 року сума банківського вкладу становила 113 000,00 доларів США.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької обл. від 30 січня 2023 року стягнуто з банку на користь позивача 113 000, 00 доларів США банківського вкладу, що за офіційним курсом НБУ становило 4 132 251, 80 грн та 3% річних у сумі 10 170, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 371 902, 66 грн.
3% річні за рішенням суду стягнуто за період часу з 26 серпня 2019 року до 25 серпня 2022 року.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 березня 2022 року рішення суду залишено без змін.
Платіжною інструкцією № 1670190830 від 31 березня 2023 року відповідачем перераховано на рахунок приватного виконавця Київського міського нотаріального округу Каращук К.Л. суму боргу та витрати виконавчого провадження.
Платіжною інструкцією № 3271 від 03 квітня 2023 року приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Каращук К.Л. стягнута судом сума в розмірі 4 504 154, 46 грн була перерахована позивачу на рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк».
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2023 року набрало законної сили 22 березня 2023 року, а тому 3% річних підлягають стягненню з 23 березня 2023 року. Грошові кошти за рішенням суду від 30 січня 2023 року приватним виконавцем були перераховані на рахунок позивача 03 квітня 2023 року, тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 3% річних за період з 23 березня 2023 року до 02 квітня 2023 року, тобто за 11 днів, у сумі 102,16 доларів США. Щодо стягнення 3% річних за період з 03 квітня 2017 року до 25 серпня 2019 року, суд вказав, що право позивача було порушено 24 грудня 2014 року, коли йому було відмовлено в поверненні банківського вкладу, тому позивач має право на стягнення суми 3% річних за визначений ним період. При цьому, суд першої вказав, що позовна давність не поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (ст. 1060 ЦК України).
Відповідно до ст. ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів зауважує, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року в справі № 336/3084/20.
У справі № 718/1791/22 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів судом було встановлено, що 24 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача про повернення вкладу.
Тобто, після звернення до банку із заявою про повернення вкладу, між ОСОБА_1 та банком припинилися договірні відносини за договором банківського вкладу.
Верховний Суд у постанові від 08.09.2021 року в справі № 727/898/19 зазначив, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію розірвання договору (ст. ст. 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.
Отже, у відповідача виник обов`язок по поверненню вкладу з моменту отримання вимоги від позивача.
Однак, як встановлено судом першої інстанції, грошове зобов`язання банк не виконав, у зв`язку із чим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2023 року у справі № 718/1791/22 стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по неповернутому банківському вкладу, яка складається з суми банківського вкладу та трьох процентів річних. Вказане рішення виконано 03 квітня 2023 року у примусовому порядку.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду та саме до цього зводяться висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 року в справі № 703/2718/16-ц.
Тобто, судове рішення в справі № 718/1791/22 не змінило правовідносин сторін.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано та повно встановлено факт неправомірного користування відповідачем чужими грошовими коштами, що, у розумінні закону, є простроченням виконання грошового зобов`язання. Така поведінка боржника порушує не лише договірні умови, а й загальні принципи належного виконання зобов`язань, передбачені статтею 526 Цивільного кодексу України.
У зв`язку із цим, до спірних правовідносин правомірно застосовано приписи частини другої статті 625 ЦК України, згідно з якими боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Застосування цих положень має на меті не лише компенсувати матеріальні втрати кредитора, але й відновити баланс сторін шляхом відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання.
Відтак, колегія суддів вважає, що моментом, з якого починається обчислення строку прострочення, є дата односторонньої відмови ОСОБА_1 від договору банківського вкладу після відмови банку повернути належні йому кошти з урахуванням строку позовної давності. Відповідно, період нарахування 3 % річних охоплює час від 03.04.2017 року до повного виконання банком свого грошового зобов`язання, тобто до 03.04.2023 року.
За таких обставин, беручи до уваги заявлені позовні вимоги, принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також періоди, за які суми вже були стягнуті у справі № 718/1791/22, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі:
8 126,71 доларів США - за період з 03 квітня 2017 року до 25 серпня 2019 року;
2 043,29 доларів США - за період з 26 серпня 2022 року до 03 квітня 2023 року
Відповідач не подав жодних контррозрахунків або доказів, що спростовували б зазначені дані, що підтверджує їх достовірність.
Висновок суду першої інстанції про те, що рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2023 року набрало законної сили 22 березня 2023 року, а тому 3% річних підлягають стягненню з 23 березня 2023 року є помилковими, оскільки грошове зобов`язання виникло між сторонами не на підставі судового рішення, а на підставі договору банківського вкладу.
Відтак, враховуючи, що суд першої інстанції стягнув 3% річних за період з 23 березня 2023 року по 03 квітня 2023 року, тоді як 3% річних підлягали стягненню з 26 серпня 2022 року до 03 квітня 2023 року, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 1 941,12 доларів США, в задоволенні яких суд відмовив.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника відповідача АТ «Сенс Банк» щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності, які встановлюються прямо (стаття 268 ЦК України); опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, дає підстави для висновку, що позовна давність не поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справа № 201/3716/13 (провадження № 61-1933св23)).
Тобто, на вимоги про стягнення 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, позовна давність не поширюється.
Водночас суд першої інстанції, правильно визначив розмір 3 % річних, врахувавши, що стягнення 3 % річних від простроченої суми у цій справі можливе за період з 03 квітня 2017 року до 25 серпня 2019 року за прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановлення карантину на території України у межах строку позовної давності відповідно до положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набув чинності 02 квітня 2020 року, щодо продовження строків позовної давності, визначених у статті 257 ЦК України. А тому доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності до вимог про стягнення трьох процентів річних є помилковими.
Цей висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема викладеною у постановах від 30.11.2022 року у справі № 757/24677/18-ц, від 23.02.2022 року у справі № 363/3965/15, від 29.03.2023 року у справі № 607/955/21, від 13.09.2023 року у справі № 757/11769/22-ц та від 04.09.2024 року у справі № 718/2832/23, від 02.02.2026 року у справі № 716/1842/24.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність застосування положень статті 625 ЦК України та відсутність підстав для застосування позовної давності у цій справі.
Доводи АТ «Сенс Банк» про те, що нарахування 3 % річних можливе виключно за період прострочення виконання судового рішення, є помилковим і суперечить усталеній судовій практиці. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, три проценти річних нараховуються з моменту прострочення виконання самого грошового зобов`язання, а не лише з моменту ухвалення чи виконання судового рішення.
Доводи апеляційної скарги представника АТ «Сенс Банк» про неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22, від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20, від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки формульованих у постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 189/896/20 (провадження № 61-370св24) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22 (провадження № 61-17324св23) щодо незастосування пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу.
За наведених вище обставин, доводи апеляційної скарги представника АТ «Сенс Банк» не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про відсутність підстав для задоволення позову, грунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права та зводяться до ухвалення рішення на користь відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, рішення суду в частині незадоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 1 941,13 доларів США.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 234,60 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Самокиши Вікторії Юріївни залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тарновецького Вадима Ілліча задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 1 941,13 доларів США
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 234,60 грн. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: