ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 р.	Справа № 520/9192/22	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 17.01.23 року по справі № 520/9192/22
за позовом ОСОБА_1 
до  Офісу Генерального прокурора   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі – відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку;
– стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку – 38749 грн 00 коп.;
– стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній місячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
При прийнятті рішення суд першої інстанції керувався вимогами загального трудового законодавства, оскільки приписами спеціального законодавства питання щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури не врегульовано, та виснував про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу у день звільнення вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції визнав передчасними, оскільки вважав, що право позивача на виплату такого виникне з моменту проведення відповідачем остаточного розрахунку, тобто в день виплати відповідачем вихідної допомоги при звільненні.
Позивач, не погодившись з указаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована незгодою позивача з висновками суду першої інстанції щодо дискреційності повноважень відповідача в частині здійснення перерахунку та обчислення суми вихідної допомоги, оскільки станом на час розгляду справи ОГП вже було самостійно проведено та надано до суду розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 , а отже і належної йому до виплати суми вихідної допомоги. З огляду на зазначене позивач уважає, що позиція суду першої інстанції щодо непроведення відповідачем розрахунку спірної допомоги є помилковою, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.
Також вважає, що суд першої інстанції, визнаючи необґрунтованими вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, всупереч ч. 5 ст. 242 КАС України, не врахував сталу правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема у постановах від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, від 24.06.2021 у справі №420/4887/20, згідно з якою відповідач за ст. 117 КЗпП України має виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22 в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що аналіз норм законодавства вказує на те, що вихідна допомога є виплатою, яка за своїм характером пов`язана зі звільненням з незалежних від працівника обставин, та виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням, а отже настання таких подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим. Пославшись на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, вказав, що ані Законом України «Про прокуратуру» № 113-ІХ, ані ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено на підставі підпункту 1 п. 19 розділу II Закону України № 113-ІХ у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; ОСОБА_1 , як особа, яка свідомо відмовилась від проходження атестації та чітко усвідомлювала наслідки таких дій, не має права на виплату вихідної допомоги.
Крім того, звертав увагу на необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06.10.2021 у справі № 480/5544/20, від 04.11.2021 у справі № 120/4051/19-а, відповідно до яких з 25 вересня 2019 року особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42,42-1, частин першої - третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлюються Законом України «Про прокуратуру», а тому з 25 вересня 2019 року саме цей Закон, а не Кодекс законів про працю України поширюється на спірні правовідносини.
У зв`язку з наведеним наполягав на помилковості висновку суду першої інстанції щодо тотожності підстав звільнення, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», та застосовуванні при звільненні прокурорів за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» вимог ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги.
Виклавши правову позицію Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 у справі № 1340/4393/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623, відповідно до якої вихідна допомога при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, зазначав, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Водночас, відповідно до штампу вхідної кореспонденції, подання позовної заяви ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду відбулося 20.10.2022 (зареєстрована 27.10.2022), тобто з пропуском установленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до суду, а саме більше ніж через два роки, як позивач дізнався, що його право порушено, що, в свою чергу, є підставою для залишення позову без розгляду.
ОГП у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу позивача заперечував проти задоволення її вимог та наполягав на відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до висновків Верховного Суду, сформованих у постановах від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19, відсутність факту проведення остаточного розрахунку з позивачем унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Також звертав увагу, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, залежно від розміру недоплаченої суми та причин несвоєчасного розрахунку, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. 
Заперечував проти здійсненого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням п. 10 Порядку № 100, який втратив чинність, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.09.2022 у справі № 826/17802/14, розрахунок середнього заробітку здійснюється за правилами Порядку № 100 станом на день ухвалення судового рішення, а отже коефіцієнти підвищення заробітної плати у даному випадку не застосовуються.
Крім того, просив урахувати, що середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже ОСОБА_1 у вказану установу з об`єктивних причин не переводили. З огляду на те, що суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу, зазначив про відсутність підстав для застосування положень п. 10 Порядку № 100.
Позивач у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу ОГП заперечував проти задоволення її вимог, а доводи відповідача вважав нікчемними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Підтримавши власну позицію, викладену в позовній заяві щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, наполягав на безпідставності тверджень апелянта про необхідність урахування під час вирішення даного спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, оскільки згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, застосуванню підлягає позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, яка є останньою у цій категорії спорів, та відповідно до якої позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, так як його було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури)».
Заперечив твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався з листа ОГП від 13.10.2022 за № 27/3-104584х22, яким повідомлено про ненарахування та невиплату йому вихідної допомоги, а отже закінчення строку звернення до суду, з урахуванням правил ч. 1 ст. 120 КАС України, припадає на 13.01.2023, тобто позов подано в межах визначеного законом строку.
У надісланих до суду апеляційної інстанції письмових поясненнях від 07.06.2023 представник позивача у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем прав звільнених працівників на отримання вихідної допомоги та намаганнями введення суду в оману, вважав за необхідне надати суду власний розрахунок сум, які підлягають стягненню з відповідача у цій судовій справі. За наданими розрахунками, сума середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення рішення суду, за період часу з 19.10.2019 по 12.06.2023 складає 1 861 931,34 грн.
Відповідач у додаткових поясненнях від 09.06.2023, поданих до суду апеляційної інстанції, підтримав власну позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , та навів власний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зроблений з урахуванням змін, унесених до ст. 117 КЗпП України, які набрали чинності 19.07.2022, та якими введено обмеження щодо розміру суми, яка підлягає стягненню - не більше ніж за шість місяців затримки. Також відповідач, застосовуючи принцип співмірності, ураховуючи, що відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 05.06.2023 за № 21-247зп розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 1798,53 грн (наявна в матеріалах справи), дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню, у разі задоволення позовних вимог, становила би 38524,51 грн (1798,53 грн (середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 )) х 0,17 х 126 днів (кількість днів затримки розрахунку)).
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2023 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку – 37 769 грн 13 коп. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19 жовтня 2019 року по 19 квітня 2020 року у розмірі 132 343 грн 00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у справі № 520/9192/22 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції – Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував приписи 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-ІХ та дійшов передчасного висновку, що на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток лише за шість місяців затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.
Верховний Суд вказав, що спірний період тривав з 19 жовтня 2019 року (наступний день за датою звільнення ОСОБА_1 ) по 12 червня 2023 року (дата ухвалення рішення суду). Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року. Саме тому, враховуючи постанови Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 19 жовтня 2019 року до 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 12 червня 2023 року (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП).
Одночасно з цим Верховний Суд зауважив про необхідність застосування критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, які суд апеляційної інстанцій не застосував.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі № 520/9192/22 скасовано і прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора (ЄДРПОУ 00034051) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку – 37769 (тридцять сім тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 13 коп.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора (ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26 007 (двадцять шість тисяч сім) грн 28 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 13.11.2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Зубцов Олександр Олександрович та Офісу Генерального прокурора задоволено частково.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року у справі № 520/9192/22 скасовано та справу № 520/9192/22 направлено на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду касаційної інстанції вмотивоване тим, що середній заробіток за період з 19 жовтня 2019 року по 18 липня 2022 року обчислюється із застосуванням норми статті 117 КЗпП у редакції Закону № 3248-IV без обмеження періоду затримки та з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку. Аналогічним чином підлягає обчисленню й середній заробіток за період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2023 року, проте уже із застосуванням статті 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями (з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року), та із застосуванням принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, про що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Також, судом касаційної інстанції зазначено, що для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Внаслідок застосування судом апеляційної інстанції вказаного підходу обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції не з`ясував істотних для справи обставин, які б дозволили здійснити такі розрахунки, застосувавши методику обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка зазначена в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції мав присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що під час нового розгляду справи суду необхідно, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, для цілей застосування положень статті 117 КЗпП України врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 щодо обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з`ясувати обставини щодо виплати позивачу сум вихідної допомоги та середнього заробітку на підставі виконавчого листа.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Наказом Генерального прокурора України № 1140ц від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 18 жовтня 2019 року.
Цим же наказом зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 усі належні виплати при звільненні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі № 520/12309/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Наказ Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1140ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 18.10.2019.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 520/12309/19 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі № 520/12309/19 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 11.07.2022 у справі № 520/12309/19 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 скасовано. Прийнято у справі нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Згідно копії розрахункового листа за жовтень 2019 року при звільненні позивачу зараховано наступні види виплат: посадовий оклад; надбавка за вислугу років; вислуга прокурорів; премія щомісячна; надбавка за виконання особливо-важливої роботи; оплата компенсації за дні невикористаної відпустки (2 календарних днів); індексація.
Тобто при звільненні з посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» позивачу не була нарахована та, відповідно, невиплачена вихідна допомога, що також не заперечується відповідачем.
Не погодившись з невиплатою ОГП вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності ОГП щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначали особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачали, що ці особливості встановлюються спеціальним законом. За таких умов, ураховуючи, що ч. 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 40 КЗпП України, якими передбачено виключний перелік випадків не застосовування до правовідносин при звільненні прокурорів норм КЗпП України, суд, пославшись на ч. 5 ст. 242 КАС України, урахувавши аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року (справа № 560/3971/19), від 11.02.2021 року (справа № 420/4115/20), від 21 січня 2021 року (справа № 260/1890/19), від 18 лютого 2021 року (справа № 640/23379/19), дійшов висновку про наявність у позивача права на її отримання згідно зі ст. 44 КЗпП України.
З метою ефективного захисту прав позивача суд першої інстанції зобов`язав ОГП нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Разом з цим щодо нарахування та виплати вихідної допомоги саме в сумі 38 749,00 грн, суд першої інстанції зазначив, що здійснення перерахунку та обчислення сум вихідної допомоги відноситься до виключних (дискреційних) повноважень відповідача, а тому, враховуючи, що такий розрахунок відповідачем ще не проводився, зазначив, що суд не може перебирати на себе відповідні повноваження Офісу Генерального прокурора при здійсненні обрахунку належних позивачу сум вихідної допомоги, що зумовило відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив, що позивач має право на його виплату, починаючи з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України, однак вже після остаточного розрахунку з позивачем та виплати йому належних сум вихідної допомоги при звільненні, чого в даній справі ще не відбулось.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, № 1697-VII (далі - Закон 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року, № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що визначає порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесені зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Отже, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли на правовідносини щодо звільнення прокурорів не поширюються положення КЗпП України. Разом з тим до такого переліку не включено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Отже, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 24 вересня 2025 року у справі № 640/8373/21, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20.
Оскільки, позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 44 КЗпП України. Отже, позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Ураховуючи, що позивач при звільненні набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо її розміру, виходить з такого.
Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100.
Згідно із пунктом 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку № 100 встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Згідно із абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарних числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Так, згідно з довідкою ОГП від 05.06.2023 за № 21-247з/п середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням (серпень-вересень 2019 року) складає 37 769,13 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, який дорівнює 37 769,13 грн.
З огляду на наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні, встановлену судом неправомірність відмови у здійсненні такої виплати, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середньомісячного заробітку та зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку.
Однак, з матеріалів справи встановлено, що 20.09.2023 року відповідачем було сплачено позивачу належну суму вихідної допомоги при звільненні в сумі 37 769 грн. (тридцять сім тисяч сімсот шістдесят дев`ять) 13 (тринадцять копійок) коп. (т.4 а.с. 127-129).
Так, за висновками суду касаційної інстанції, у справі, що переглядається, під час нового розгляду справи суду необхідно, зокрема, з`ясувати обставини стосовно фактичної виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 37 769,13 грн, і в разі їхнього підтвердження урахувати при розгляді справи.
За таких обставин, враховуючи проведення Офісом Генерального прокурора фактичної виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 37 769,13 грн., на даний час відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку нарахування та виплати на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку – 37 769 грн. (тридцять сім тисяч сімсот шістдесят дев`ять) 13 коп. (тринадцять копійок), що зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Стосовно виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів зазначає наступне.
Оскільки відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення з ОГП середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті 
Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, текст статті 117 КЗпП викладено у такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
З матеріалів справи встановлено, що 20.09.2023 року ОСОБА_1 було виплачена вихідна допомога у розмірі 37 769,13 грн. (т. 4 а.с. 127-129).
Так, період затримки розрахунку з позивачем при звільненні охоплюється проміжком часу з 19 жовтня 2019 року (наступний день після звільнення) по 20 вересня 2023 року (дата виплати вихідної допомоги), отже такий умовно необхідно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (з 19 жовтня 2019 року по 18 липня 2022 року) і після цього (з 19 липня 2022 року по 20.09.2023 року).
Колегія суддів зауважує, що зверненню до суду з цим позовом передувало звернення позивача до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1140ц, про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
За результатами розгляду наведеного позову, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 520/12309/19, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №1140ц від 17.10.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 18.10.2019.
Колегія суддів зазначає, що з моменту прийняття рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року у справі №520/12309/19 про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відповідач мав обов`язок поновити позивача на посаді з дати його звільнення 18.10.2019 року.
Так, відповідно до п.3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Тобто, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року у справі №520/12309/19 підлягало негайному виконанню.
Проте, як встановлено під час судового розгляду справи, відповідачем не було виконано вимоги наведеного судового рішення та не поновлено позивача на посаді.
Так, з наданих, на вимогу суду апеляційної інстанції, пояснень Офісу Генерального прокурора від 10.02.2026 року, встановлено, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового слідства та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України, не приймався.
Однак, враховуючи, що рішення суду підлягає виконанню, то на момент прийняття судом першої інстанції рішення від 05.05.2021 року у справі №520/12309/19 позивач не мав статусу «звільненого працівника».
Колегія суддів зазначає, що ключовою метою вихідної допомоги (як окремої грошової виплати, що не відноситься до заробітної плати) є компенсування звільненому працівнику відсутності доходу. При цьому, підставою для такої виплати є те, що працівник втратив роботу не з власної волі.
Однак, як зазначено вище, починаючи з 05.05.2021 року позивач не мав статусу «звільненого працівника», а тому у відповідача був відсутній обов`язок з часу прийняття рішення про поновлення на посаді виплачувати вихідну допомогу при звільненні.
Таким чином, з часу поновлення працівника на посаді, підстав для покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України (затримка розрахунку при звільненні) не виникає, оскільки позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (невиплата вихідної допомоги) є похідною вимогою від вимоги про стягнення вихідної допомоги.
Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19.12.2025 року у справі № 640/8468/20.
В подальшому, постановою Верховного Суду від 11.07.2022 року у справі №520/12309/19 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 скасовано. Прийнято у справі нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Повертаючись до обставин справи, з урахуванням вищенаведеної позиції Верховного Суду у справі №640/8468/20, колегія суддів вважає, що з часу поновлення позивача судовим рішенням від 05.05.2021 року по дату скасування Верховним судом рішення про поновлення позивача на посаді 11.07.2022 року позивач не мав статусу «звільненого працівника», а тому підстави для виплати вихідної допомоги та покладення на відповідача відповідальності за статтею 117 КЗпП України (затримка розрахунку при звільненні) не виникають за цей період (з 05.05.2021 року по 11.07.2022 року).
За таких обставин, період розрахунку з позивачем при звільненні охоплюється проміжком часу:
з 19.10.2019 (наступний день після звільнення) по 05.05.2021 (дата рішення суду про поновлення позивача на посаді);
з 11.07.2022 року (скасування Верховним судом рішення про поновлення позивача на посаді) по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ);
з 19.07.2022 року (набрання чинності Законом №2352-ІХ) до 19 січня 2023 року (в межах шести місяців, відповідно до ст. 117 КЗпП України).
Стосовно розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає.
За висновками суду касаційної інстанції, викладених у постанові від 13.11.2025 року у справі, що розглядається, середній заробіток за період з 19 жовтня 2019 року по 18 липня 2022 року обчислюється із застосуванням норми статті 117 КЗпП у редакції Закону № 3248-IV без обмеження періоду затримки та з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку.
Крім того, судом касаційної інстанції визначено, що аналогічним чином підлягає обчисленню й середній заробіток за період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2023 року, проте уже із застосуванням статті 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями (з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року), та із застосуванням принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, про що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначив щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, відповідно до якого визначено формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100), чинність якої згідно з пунктом 2 поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати /надалі - Порядок N 100 у редакції, чинній на дату виплати позивачу суми індексації грошового забезпечення/.
Згідно з пунктом 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 05.06.2023 за №21-247зп про середню заробітну плату ОСОБА_1 , обчислену виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню 18.10.2019, відповідно до Порядку №100, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1798,53 грн. Так, заробітна плата за серпень 2019 року складає 32373,56 грн. за 18 робочих днів, заробітна плата за вересень – 37769,14 за 21 робочий день; середньомісячна заробітна плата – 37769,13 грн.
Виходячи з указаних показників, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1798,53 грн (32373,56 грн. + 37769,14 грн.) / 39 робочих днів.
Тобто сума середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням спірного періоду стягнення середнього заробітку у цій справі складає 1 357 890, 15 грн. (1 030 557, 69 грн. + 327 332,46 грн.), де:
- 1 030 557, 69 грн. (1798,53 грн. х 573 день) середній заробіток за період з 19.10.2019 по 05.05.2021 та з 11.07.2022 року по 18.07.2022;
- 327 332,46 грн (1798,53 грн. х 182 дні) середній заробіток за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року включно (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).
Водночас, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Разом з тим, зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Закону України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. 
Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, відповідно до висновків якого, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Наведена правова позиція сформована Великою Палатою Верховного суду в постанові від 08.10.2025 року у справі № 489/6074/23.
Крім того, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
За обставин цієї справи, з урахуванням висновків Верховного Суду у цій справі а також враховуючи правову позицію, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 64 598, 97 гривень (100%), з яких: виплачене грошове забезпечення 26829,84 гривень (41,53 %) та невиплачена сума вихідної допомоги 37769,13 (58,47%).
Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, становить 1 357 890, 15 гривень.
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає, що належним до виплати на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде складати 793 958, 37 грн. (58,47 % від 1 357 890, 15 гривень).
У той же час, колегія суддів враховує обставин щодо виплати коштів ОСОБА_1 за виконавчим листом, виданим 17 серпня 2023 року Харківським окружним адміністративним судом у справі №520/9192/22.
Так, з наданих на виконання вимог суду пояснень, Офісом Генерального прокурора було здійснено виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 132 343,00 грн. 
Вказані обставини підтверджуються наданими доказами. А саме платіжною інструкцією про виплату середнього заробітку ОСОБА_1 від 08.03.2024 №447948803 у сумі 106 536, 11 грн., та платіжних інструкцій від 07.03.2024 № 802 у сумі 23 821,74 грн. (податок на доходи фізичних осіб), від 07.03.2024 № 803 у сумі 1 985,15 грн (військовий збір), що в сумі складає 132 343,00 грн. (т. 4 а.с. 130-132).
За висновками Верховного Суду, у справі, що переглядається, суду апеляційної інстанції належить з`ясувати обставини, зокрема, стосовно фактичної виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 132 343,00 грн (без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів) і в разі їхнього підтвердження урахувати при розгляді справи.
Отже, з урахуванням вже виплаченої суми середнього заробітку за несвоєчасну виплату належної суми при звільненні, стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 661 615, 37 грн (793 958, 37 грн. - 132 343,00 грн.).
Представником позивача підтверджено в судовому засіданні отримання позивачем вказаної суми.
Під час ухвалення оскаржуваного рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не з`ясував та не дослідив істотні для правильного вирішення цієї справи обставини, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та не врахував актуальні позиції Верховного Суду в аналогічних спірних правовідносинах, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата вихідної допомоги), а також в частині визначення конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає виплаті ОСОБА_1 , а тому рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 у справі № 520/9192/22 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в 661 615 (шістсот шістдесят одна тисяча шістсот п`ятнадцять) грн. 37 коп.
Стосовно доводів Офісу Генерального прокурора щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Разом з тим, частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і №9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України “Про оплату праці” необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття “заробітна плата” і “оплата праці”, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
До “усіх виплат” (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.
Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.
Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Таким чином, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення. 
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 200/4481/21, від 20 травня 2022 року у справі №200/1636/21-а, від 23 червня 2022 року у справі №120/513/21-а, від 30 червня 2022 року у справі №380/10174/21, від 04 серпня 2022 року у справі №600/5478/21 і колегія суддів не знайшла підстав для відступу від неї.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, як на тому наполягав відповідач.
Крім того, слід зауважити, що позов подано у строки, визначені ст. 122 КАС України.
Так, постановою Верховного Суду від 11.07.2022 у справі № 520/12309/19 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021, якими було поновлено позивача на посаді – було скасовано та прийнято у справі нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Отже, після прийняття Верховним Судом рішення про відмову в задоволенні позову про поновлення позивача на посаді позивач знову набув статусу «звільненого працівника» та у відповідача виник обов`язок зі сплати грошової допомоги.
Листом Офісу Генерального прокурора від 13.10.2022 року № 27/3-1045вих-22, було надано відповідь на запит позивача про надання інформації щодо розміру та складових заробітної плати ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач дізнався про невиплату йому вихідної допомоги.
27.10.2022 року позивач вже звернувся до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Окрім того, слід звернути увагу, що на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Аналогічний правовий висновок, викладено в постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 200/4481/21, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковим для урахування судом апеляційної інстанції.
Враховуючи, що у даній справі відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України необхідно вважати таким, що не почав свій перебіг.
Згідно пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частини 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 по справі № 520/9192/22 скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 661 615 (шістсот шістдесят одна тисяча шістсот п`ятнадцять) грн. 37 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич   	

Повний текст постанови складено 17.02.2026 року