Номер провадження: 22-ц/813/4312/26 
Справа № 522/20008/24
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
05.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2025 року,
за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що08.10.2024 його звільнили з посади головного диспетчера транспортної дільниці філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності та скороченням штату від 06.08.2024. Позивач вважає це наказ таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 40 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки його посада була виведена із штату штучно, натомість створена нова посада, але з такими ж функціональними обов`язками. В самому наказі підстава звільнення не зазначена. Крім того, позивачеві одночасно з попередженням про скорочення штату та чисельності робітників 08.08.2024 не було запропоновано іншої посади на підприємстві-правонаступнику, яка б відповідала кваліфікації посади позивача. 
Позивач зазначає, що поновлення його на роботі передбачає виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який має нараховуватися за весь час вимушеного прогулу. Крім того, неправомірні дії відповідача, пов`язані з його звільненням, спричинили моральні страждання, які він оцінює в 150000 грн.
Позивач просить суд скасувати наказ філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» про звільнення від 08.10.2024 ОСОБА_3 з посади головного диспетчера транспортної дільниці Філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал»; поновити ОСОБА_3 на тій самій посаді або на рівнозначній посаді з 08.10.2024; стягнути на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути на користь ОСОБА_3 моральну шкоду 150 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 17.07.2025 року в задоволенні позову  ОСОБА_3 – відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 05.08.2024 року директором Філії видано наказ № 112/2 «Про попередження про заплановане звільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату», яким визначено вивільнення, у зв`язку з затвердженням нового штатного розпису, посади «головного диспетчера» та наказано персонально попередити головного диспетчера – ОСОБА_3 про вивільнення посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та запропонувати зайняти одну із переліку вакантних посад АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал». 06.08.2024 ОСОБА_3 вручено персональне попередження про вивільнення посади «головний диспетчер» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким ОСОБА_3 ознайомився особисто 06.08.2024. Тобто, відповідач дотримався строків попередження працівника про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно із попередженням про можливе звільнення, 06.08.2024 ОСОБА_3 , оклад якого складав 26000 грн, надано перелік вакантних посад за новим штатним розписом філії АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал». ОСОБА_3 запропоновані вакансії не прийняв, про що особисто розписався на попередженні 06.08.2024. Позивач, який звернувся до суду не подав конкретних доказів, не заявляв клопотань на їх витребування, які б підтверджували, що запропоновані посади не відповідали його рівню кваліфікації. Від позивача не надійшла заява про переведення на запропоновані йому посади, а тому його звільнено з посади головного диспетчера транспортної дільниці відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.
Врахувавши, що працівником згоди на зайняття будь-якої іншої із всіх запропонованих вакантних посад відповідно до його кваліфікації надано не було, а також не надано, документів, підтверджуючих кваліфікацію на зайняття посад, не вбачається підстав для висновку, що роботодавцем не дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо запропонування позивачу іншої роботи на підприємстві. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково встановлено період з якого ОСОБА_3 працював на посаді головного диспетчера; посилається на переважне право працівника на залишення на роботі при проведенні скорочення; при звільнені, згідно з колективним договором, скаржнику належить виплата вихідної допомоги, яка не була виплачена; виведення зі штату посади головного диспетчера та введення посади заступника начальника транспортної дільниці є зміна назви посади з тими самими посадовими обов`язками, скорочення штату не було, що суперечить вимогам ст. 40,42, 49-2 КЗпП України.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2025 року відкрито провадження у справі АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження отримав у відповідності п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» отримало 15.09.2025 року та 14.08.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Від АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» судову повістку-повідомлення отримало 03.02.2026 о 22:25:25 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Від АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» надійшло клопотання про доручення доказів: посадової інструкції головного диспетчера транспортної дільниці та посадова інструкції заступника начальника транспортної дільниці, копію наказу № 115 від 27.10.2023 року «Про зупинення дії, на період воєнного стану в Україні, окремих положень Колективного договору між адміністрацією та первинними профспілковими організаціями ОТ «ДПЗКУ» на 2023-2025 роки».
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.02.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, приєднані зазначені докази до матеріалів справи, оскільки вони є доводами апеляційної скарги, стосуються про які зазначалося позивачем в суді першої інстанції, проте судом першої інстанції відповідні обставини з`ясовані не були.
Крім того, від відповідача 28.01.2026 року надійшли пояснення по справі.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.02.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в приєднанні пояснень до матеріалів справи, оскільки відповідно до ЦПК України на стадії апеляційного провадження не передбачені пояснення по справі.
В судовому засіданні ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав.
Представник АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» Григорян О.О. в судовому засіданні в режимі відео конференції заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 05.08.2024 року директором Філії видано наказ № 112/2 «Про попередження про заплановане звільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату», яким визначено вивільнення, у зв`язку з затвердженням нового штатного розпису, посади «головного диспетчера» та наказано персонально попередити головного диспетчера – ОСОБА_3 про вивільнення посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та запропонувати зайняти одну із переліку вакантних посад АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал». 06.08.2024 ОСОБА_3 вручено персональне попередження про вивільнення посади «головний диспетчер» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким ОСОБА_3 ознайомився особисто 06.08.2024. Тобто, відповідач дотримався строків попередження працівника про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно із попередженням про можливе звільнення, 06.08.2024 ОСОБА_3 , оклад якого складав 26000 грн, надано перелік вакантних посад за новим штатним розписом філії АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал». ОСОБА_3 запропоновані вакансії не прийняв, про що особисто розписався на попередженні 06.08.2024. Позивач, який звернувся до суду не подав конкретних доказів, не заявляв клопотань на їх витребування, які б підтверджували, що запропоновані посади не відповідали його рівню кваліфікації. Від позивача не надійшла заява про переведення на запропоновані йому посади, а тому його звільнено з посади головного диспетчера транспортної дільниці відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.
Врахувавши, що працівником згоди на зайняття будь-якої іншої із всіх запропонованих вакантних посад відповідно до його кваліфікації надано не було, а також не надано, документів, підтверджуючих кваліфікацію на зайняття посад, не вбачається підстав для висновку, що роботодавцем не дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо запропонування позивачу іншої роботи на підприємстві. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України  трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 та 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.12.2023 року ОСОБА_3 прийнято на посаду головного диспетчера транспортної дільниці Філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» згідно з наказом №134-к від 07.12.2023 року, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці, виданої на ім`я ОСОБА_3 , 1952 року народження, заповненої 27.09.1974 року.
Згідно з пунктом 1.1. Статуту АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», затвердженого наказом Міністерства економіки України від 08.06.2021 №38 АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» засноване на державній власності та є приватним акціонерним товариством.
Пунктом 1.3 Статуту АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» передбачено, що засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. До прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій, що належать державі у статутному капіталі Товариства, функції з управління корпоративними правами держави здійснює Кабінет Міністрів України через уповноважений ним орган Управління - Мінекономіки.
Виконавчим органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є правління (пункт 13.1 Статуту).
Відповідно до підпункту 12 пункту 13.3 Статуту, до компетенції правління належить, зокрема, визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».
Згідно з пунктом 13.10 Статуту, голова правління має право, зокрема, затверджувати організаційну структуру та штатний розпис Товариства (затверджувати організаційну структуру Товариства за погодженням з Уповноваженим органом управління).
На підставі рішення Правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», оформленого протоколом засідання Правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24.07.2024 року №103/2024, відповідно до наказу АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24.07.2024 року № 103/1, введено в дію штатний розпис філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал», згідно якого виведено (скорочено) посаду «головного диспетчера транспортної дільниці» Філії з окладом 26000 грн (п.1.1.3 Протоколу), яку обіймав позивач та введено посаду «заступник начальника транспортної дільниці» з окладом 45 000 грн, яка має місце в новому штатному розкладі.
Судом першої інстанції надана оцінка обставинам справи, зазначено, що на підставі рішення Правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», оформленого протоколом від 24.07.2024 року №103/2024, відповідно до наказу від 24.07.2024 року № 103/1, яким введено в дію штатний розпис філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал», було скорочено 7 посад на підприємстві та введено 5 нових посад, тому на підприємстві відбулося скорочення штату.
Відповідно до частини третьої статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
За загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19).
Апеляційний суд зауважує, що прийняття рішення про визначення структури товариства, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника такого товариства або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю товариством, колегія суддів вважає, оскільки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2019 року у справі № 755/3495/16-ц). 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що наявні в матеріалах справи докази доводять скорочення штату в товаристві, наслідком реалізації якого стало звільнення позивача на підставі наказу 327-к від 08.10.2024 року.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 755/3972/17-ц.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (провадження №11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків».
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі №444/2600/19, провадження №61-13999св20, від 22 липня 2021 року в справі №456/57/20, провадження №61-6288св21, від 23 липня 2021 року в справі №766/12805/19, провадження №61-7098св21, від 27 серпня 2021 року в справі №712/10548/19, провадження №61-10299св21, від 09 грудня 2021 року в справі №646/2661/20, провадження №61-7496св21.
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем під час звільнення ОСОБА_3 було дотримано вимоги законодавства.
05.08.2024 року директором Філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» винесено наказ №112/2 «Про попередження про заплановане звільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату», яким визначено вивільнення, у зв`язку з затвердженням нового штатного розпису, посади «головного диспетчера» та вирішено персонально попередити головного диспетчера – ОСОБА_3 про вивільнення посади на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України та запропонувати зайняти одну із переліку вакантних посад АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал».
06.08.2024 року ОСОБА_3 вручено персональне попередження про вивільнення посади «головний диспетчер» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким ОСОБА_3 ознайомився особисто 06.08.2024, що підтверджується його підписом на попередженні.
Одночасно із попередженням про можливе звільнення, 06.08.2024 року ОСОБА_3 надано перелік вакантних посад за новим штатним розписом філії АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал», а саме: провідний бухгалтер – оклад 29 700 грн; технік-лаборант 2 кат. - 21 100 грн; слюсар-ремонтник - 23 226,67 грн; слюсар-сантехнік - 21 666,67 грн; складач поїздів - 22 186,67 грн; інженер-технолог ВТЛ - 26 600 грн; машиніст вантажного причалу – 21 800,13 грн; силосник – 20 800 грн; начальник пожежно-сторожової охорони - 23 000 грн; охоронник-пожежний - 15 650 грн; механізатор (докер-механізатор) – 27 000 грн.
ОСОБА_3 письмово 06.08.2024 року зазначив на попередженні, що запропоновані вакансії не влаштовують.
Судом встановлено, що 08.10.2024 року ОСОБА_3 повторно запропоновано розглянути наявні вакантні посади, а саме: технік-лаборант 2 кат. - 21 100 грн; слюсар-ремонтник - 23 226,67 грн; слюсар-сантехнік - 21 666,67 грн; складач поїздів - 22 186,67 грн; інженер-технолог ВТЛ - 26 600 грн; машиніст вантажного причалу – 21 800,13 грн; силосник – 20 800 грн; начальник пожежно-сторожової охорони - 23 000 грн; охоронник-пожежний - 15 650 грн; механізатор (докер-механізатор) – 27 000 грн.
ОСОБА_3 відмовився та виявив бажання звільнитися в зв`язку зі скороченням штату, про що складено Акт про відмову розглянути запропоновані вакансії №1303/1 від 08.10.2024 за підписом директора, заступника директора з безпеки, провідного фахівця з підготовки кадрів.
Отже ОСОБА_4 із заявою про переведення на одну з зазначених вище вакантних посад до роботодавця у період з часу попередження про майбутнє звільненні і до звільнення з посади не зверталася. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Наказом №327-к від 08.10.2024 року ОСОБА_3 звільнено з посади головного диспетчера транспортної дільниці філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності та скороченням штату працівників.
ОСОБА_3 ознайомлений з наказом про звільнення 08.10.2024 року, про що поставив особистий підпис та пояснення незгоди з цим наказом.
Позивач не конкретизував та не зазначав, які саме вакантні посади, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіту, навичок та вмінь йому не були запропоновані відповідачем, та які саме роботи він міг виконувати. 
В матеріалах справи відсутні докази, що з часу попередження позивача про майбутнє звільненні і до звільнення з посади в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» були наявні інші вакантні посади, які позивач, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіту, навичок та вмінь, міг виконувати, крім тих які були запропоновані.
Зазначені обставини свідчать про те, що звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки відповідач виконав свій обов`язок стосовно працевлаштування позивача, запропонувавши всі наявні вакантні посади, позивач не висловлював свою волю на заміщення хоча б однієї з переліку вакантних посад.
Згідно з частиною першою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що працівник про наступне звільнення попереджається не пізніше ніж за два місця, тобто визначений мінімальний строк який не може бути менше ніж два місяці, іншого граничного строку статтею не передбачено.
Оскільки відповідач попередив позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення, то колегія суддів вважає, що відповідач не порушив норми ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо строку попередження.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 05.02.2026 року приєднав до матеріалів справи надані відповідачем посадову Інструкцію Головного диспетчера транспортної дільниці, АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал», посадову Інструкцію заступника начальника транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал».
Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування фактичних обставин справи та оцінки доказів, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та надання доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.
Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що посаду на якій він працював зі штату товариства вивели, а фактично ввели нову посаду, але з такими ж функціональними обов`язками, тобто відповідач штучно та незаконно змінив назву посади. Для з`ясування вказаних обставин представником позивача направлено адвокатський запит. 
В апеляційній скарзі скаржник також посилається на те, що виведення зі штату посади головного диспетчера та введення посади заступника начальника транспортної дільниці є зміна назви посади з тими самими посадовими обов`язками.
Однак судом першої інстанції вказані обставини не встановлювалися, тому, перевіряючи доводи апеляційної скарги, з метою повного та всебічного встановлення обставин по справі, апеляційний суд вважає за доцільне долучити до матеріалів справи і дослідити посадову Інструкцію Головного диспетчера транспортної дільниці, посадову Інструкцію заступника начальника транспортної дільниці, для з`ясування фактичних обставин справи, що стосується предмету спору.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, судом досліджувались посадові інструкції як Головного диспетчера транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал», так і заступника начальника транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал».
Основними завданнями та обов`язками Головного диспетчера транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал» є забезпечення планування завезення зернових та олійних культур і їх відвантаження на морський транспорт; здійснення оперативного контролю за кількістю залізничних вагонів, які поступають на підприємство, і відвантаженням зернових культур; проводить вивчення і залучення клієнтури, бере участь в розробці спільно з підрозділами філії заходів щодо залучення вантажів і комплексного обслуговування клієнтів; здійснення заходів по попередженню простоїв залізничного та водного транспорту; по вказівці начальника транспортної дільниці або керівника підприємства бере учать в проведенні листування, оформленні протоколів із замовниками послуг з перевалки.
Розділом 3 посадової Інструкції заступника начальника транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал» передбачені обов`язки заступника, зокрема – організовувати та керувати виробничою діяльністю працівників транспортної дільниці; забезпечувати виконання виробничих завдань по вантажно-розвантажувальним роботам на залізничному та автомобільному транспорті; контролювати роботу працівників транспортної дільниці у питаннях, що стосуються приймання, зважування, відпуску та оформлення відповідної документації на зернові вантажи, які надходять або відправляються залізничним, водним чи автомобільним транспортом; вносити пропозиції щодо заохочення працівників, які сумлінно виконують виробничі завдання та застосування дисциплінарних стягнень; брати участь у розробці інструкцій по техніці безпеки та санітарії для виробничих процесів; брати участь у розслідуванні причин нещасних випадків, пов`язаних з виробництвом, що сталися з працівниками транспортної дільниці; організовувати роботу рухомого складу з дотриманням вимог безпеки; складати оперативну звітність та інші.
Отже, зазначені вище обставини свідчать про те, що посада Головного диспетчера транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал» та посада заступника начальника транспортної дільниці АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал» за своїми посадовими завданнями і обов`язками, що виконуються ними є різними.
З зазначених вище підстав не заслуговують на увагу доводи позивача провиведення зі штату посади головного диспетчера та введення посади заступника начальника транспортної дільниці є зміна назви посади з тими самими посадовими обов`язками.
Слід зауважити, що заступник повинен мати вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістр, спеціаліст та стаж роботи за професією. Для магістра – не менше 2-х років, для спеціаліста – не менше 3-х років.
Позивачем не надано доказів на підтвердження, того з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіту, навичок та вмінь, міг обіймати посаду заступника начальника транспортної дільниці. 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що він не претендує на посаду заступника начальника транспортної дільниці.
Посилання позивача на порушення відповідачем при звільнені ОСОБА_4 процедури вивчення переважного права на залишення на роботі є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі №333/4222/19 (провадження №61-2971св21) зазначено, що «за змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов`язки. Для висновку про наявність переваги при залишенні на роботі працівника перш за все повинно бути з`ясовано, чи є рівними кваліфікація та продуктивність праці вивільненого працівника порівняно із залишеним на роботі, за яким роботодавцем визнане переважне право. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. У випадку, коли роботодавцем при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці звільнено працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, суд може констатувати порушення положень статті 42 КЗпП України і, як наслідок, незаконність звільнення дій роботодавця».
Колегія суддів зауважує, що визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією саме роботодавця.
Матеріалами справи не підтверджується, що при звільненні позивача відбулося скорочення однорідних професій чи посад, тому відсутні підстави для застосування переважного права на залишення на роботі.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що посада головного диспетчера транспортної дільниці філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал», яку займав ОСОБА_4 була одна.
Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню.
Зважаючи на те, що посада головного диспетчера транспортної дільниці філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал», була одна, то відсутні підстави для оцінки застосування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 500/4416/19. 
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що у відповідача у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відбулося скорочення штату працівників, внаслідок якої посада позивача була скорочена, його звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм частини другої статті 40, 49-2 цього Кодексу, тобто встановленої трудовим законодавством процедури.
Оскільки вимогапро стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною, то суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги позивача в цій частині та в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що при звільненні, згідно з колективним договором, позивачу не була виплачена вихідна допомога, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів:предмета і підстави позову.
Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17(провадження № 61-9545сво21).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Пунктом 2 статті 264 ЦПК України передбачено, що суд не може виходити за межі позовних вимог.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив скасувати наказ про звільнення від 08.10.2024 року ОСОБА_3 з посади головного диспетчера транспортної дільниці Філії АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Одеський зерновий термінал» з підстав незаконного звільнення, а саме не виконання вимог ч. 2 статті 40 КЗпП України щодо працевлаштування позивача; поновити ОСОБА_3 на тій самій посаді або на рівнозначній посаді з 08.10.2024 року; стягнути на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути на користь ОСОБА_3 моральну шкоду 150 000 грн.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялось вимог щодо стягнення вихідної допомоги. 
Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не звертався із письмовою заявою про зміну підстав позову. 
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу позову.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Оскільки позивач як не заявляв вимоги про стягнення вихідної допомоги в суді першої інстанції, так і не звертався до суду із письмовою заявою про зміну підстав позову щодо оскарження наказу про звільнення, та судом ці обставини не досліджувалися, то суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги в цій частині не обґрунтованими. 
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції помилково зазначено, що ОСОБА_3 працював на посаді з 11.12.2023року, бо як свідчить запис у трудовій книжці позивач на посаді головного диспетчера працював з 01.03.2012 року не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Як вбачається із трудової книжки, номер запису 32, виданої на ім`я ОСОБА_3 , наказом ПАТ «ДПЗКУ» № 20-к від 22.03.2012 року ОСОБА_3 переведений на посаду головного диспетчера. В подальшому 20.09.2016 року переведений на роботу за сумісництвом на 0,5 ставки головного диспетчера. 20.07.2022 року позивач на підставі наказу № 110-к від 19.07.2022 року звільнений з посади головного диспетчера за сумісництвом, за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. 21.07.2022 року ОСОБА_3 прийнятий на посаду головного диспетчера (наказ 111-к від 19.07.2022 року. На підставі наказу № 133-к від 07.12.2023 року позивач з 08.12.2023 року звільнений з посади головного диспетчера.
Згідно запису у трудовій книжці номер 40, виданої на ім`я ОСОБА_3 , та наказу філії АТ «ДПЗКУ» «Одеський зерновий термінал» № 134-к від 07 грудня 2023 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу з 11 грудня 2023 року на посаду головного диспетчера транспортної дільниці. 
Ураховуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи скаржника про те, що судом першої інстанції помилково зазначено, що ОСОБА_3 працював на посаді з 11.12.2023року, спростовуються зазначеними вище обставинами.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко