Справа № 216/7502/25
провадження 2/216/1056/26

РІШЕННЯ
іменем України
24 квітня 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Скиби М.М.,
за участю секретаря судового засідання Сирко І.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - Трофімова С.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Безсмола Марія Степанівна до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі — відповідач) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.06.2014 року у справі №216/5004/13-ц Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено рішення (набрало законної сили 27.06.2014) про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», в особі філії, Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 (далі – Позивач), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, у вищезазначеному рішенні судом встановлено, що Кредитний договір №2063 від 09.09.2004 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючого Інгулецьким відділенням ВАТ «Ощадбанк» Головко С.І., та фізичною особою ОСОБА_1 , послідуючі Додаткові угоди №1 від 16.05.2005 року та №2 від 28.10.2008 року до Кредитного договору №2063 від 09.09.2004 року, містять підпис позичальника, ОСОБА_1 . Однак, з висновку №58/04-313 судової почеркознавчої експертизи від 29.11.2013 року, проведеної Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Дніпропетровській області убачається, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Підпис» та «Позичальник» кредитного договору №2063 від 09.09.2004 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в Додатковій угоді №1 до Кредитного договору №2063 від 16.05.2005 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Позивач у 2022 році випадково дізналася (дзвінок на гарячу лінію банку), що за нею рахується заборгованість перед Відповідачем. ОСОБА_1 подала письмове звернення до Банку, на яке отримала відповідь від 31.05.2022р. вих. № 103.20-12/1-435 відповідно до якої, Банком повідомлено що за кредитним договором №2063 від 09.09.2004р. обліковується заборгованість в сумі 57674,77 грн. із них: - прострочена заборгованість за кредитом 35750,00 грн.; - прострочена заборгованість за відсотками 21 924,77 грн. Та зазначено, що за фактом укладання вищезазначеного кредитного договору відкрито кримінальне провадження №1201304770000056, та після встановлення у зазначеному кримінальному провадженні дійсних обставин та ухвалення вироку з визначенням винних осіб, про наявність заборгованості перед АТ «Ощадбанк», Клієнту буде повідомлено додатково. 
Позивач вказує, що учасником вказаного кримінального провадження вона на є та його розгляд жодним чином на її права або обов`язки вплинути не може. 
Позивач вважає, що всі вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не укладала кредитний договір №2063 від 09.09.2004, фактично не підписувала його та не отримувала кошти, пропри це, банк продовжує відображати наявність заборгованості, що створює психологічний стрес, ризик негативного впливу на кредитну історію та підриває репутацію позивачки. 
Впродовж багатьох років Позивач була вимушена брати участь в судових справах, експертизах, бути на допитах в рамках досудового розслідування. Дізнавшись про, те що Відповідач вважає її боржницею, ще й нарахував відсотки на кредитні кошти, які вона не брала, ОСОБА_1 була шокована, отримала значний психологічний дискомфорт, ризик отримати низький кредитний рейтинг, навіть той факт, що Відповідач більше до неї не позивався, не звільняє Позивача від психологічного болю. 
Відтак, позивач вважає, що вищезазначеними діями їй було спричинено моральну шкоду. Для відшкодування моральної шкоди позивач вважає достатньою сумою в 100 000,00 грн., оскільки вже більше 15 років, Відповідач, достовірно знаючи, що ОСОБА_1 не укладала кредитного договору №2063 від 09.09.2004р. продовжує нараховувати їй заборгованість, звернення позивача чи адвоката до Банку жодним чином не вплинули на дії відповідача. 
Зазначає, що посилання відповідача, що без вироку у справі №213/3662/15-к неможливо встановити, чи дійсно ОСОБА_1 не отримувала кредитних коштів за Кредитним договором взагалі є знущанням, адже ще в 2014 році судом встановлено, що дані кошти Позивач не отримувала. 
Посилаючись на наведене, позивач просить суд:
Зобов`язати АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» виключити з власної Єдиної клієнтської бази інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором №2063 від 09.09.2004 та надати довідку про відсутність заборгованості Позивача перед Відповідачем. 
Стягнути з АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК» на відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень 00 коп. 
Стягнути з АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 , (витрати на правову допомогу у розмірі 21000,00 грн. (двадцять одна тисяча гривень). 
Ухвалою суду відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою.
До суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, відповідно до змісту якого банк вважає позовні вимоги необґрунтованим та такими що не підлягають задоволенню.
Зокрема, відповідач посилається на відповідь Національного Банку України від 04.02.2025 року в якій зокрема зазначено : «Наразі з`ясування та встановлення фактичних обставин, пов`язаних з фактом отримання або не отримання кредитних коштів за Кредитним договором є предметом розгляду кримінальної справи № 213/3662/15-к. На теперішній час розгляд вищевказаної кримінальної справи № 213/3662/15-к в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області триває та наступне судове засідання призначено на 24.01.2025. Банк зазначає, що за результатом розгляду вищевказаної кримінальної справи № 213/3662/15-к судом будуть встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, у т.ч. факт отримання/не отримання кредитних коштів. За відсутності вироку (рішення) у кримінальній справі № 213/3662/15-к Банк позбавлений можливості встановити, чи дійсно Ви не отримували кредитних коштів за Кредитним договором.» 
З огляду на наведене відповідач вважає, що за відсутності вироку (рішення) у кримінальній справі № 213/3662/15-к Банк позбавлений можливості встановити, чи дійсно Позивач не отримував кредитні кошти за Кредитним договором. 
Окрім того представник відповідача зазначає, що впроваджені ДНІПРОВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ знаходиться справа № 213/3662/15–к (провадження 11 – кп/803/1584/25) за апеляційною скаргою представника потерпілого Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Трофімова Сергія Юрійовича на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120130407770000056 від 05.01.2013 відносно ОСОБА_5 за ч. 3 ст.191 ч.5 ст.191, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, ОСОБА_6 за ч.3 ст.191, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, ОСОБА_7 за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України. До судового розгляду ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» скеровано до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області уточнений цивільний позов, повторно зареєстровано Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу 08 листопада 2016 року, приєднано до матеріалів у кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 3 ст.191 ч.5 ст.191, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, ОСОБА_6 за ч.3 ст.191, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, ОСОБА_7 за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України. 
В позовній заяві (цивільний позов у кримінальній справі) ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (надалі – Банк) на стор.8, №з/п 44 зазначено позичальника - ОСОБА_1 (договір №2063 від 09.09.2004). Відповідно до ч.1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному проваджені може бути фізична, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Позовна заява Банку в кримінальному проваджені станом на 10.10.2025 року не розглянута судом. Розгляд апеляційної скарги у справі № 213/3662/15-к на ухвалу про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120130407770000056 від 05.01.2013 призначено 22.10.2025 року. Отже, питання притягнення до відповідальності за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 3 ст.191 ч.5 ст.191, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, ОСОБА_6 за ч.3 ст.191, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, ОСОБА_7 за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України станом на поточну дату остаточно не вирішено, Ухвала Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120130407770000056 від 05.01.2013 відносно ОСОБА_5 за ч. 3 ст.191 ч.5 ст.191, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, ОСОБА_6 за ч.3 ст.191, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, ОСОБА_7 за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України не набрала чинності, цивільний позов потерпілої юридичної особи не розглянуто станом на поточну дату. 
Окрім того представник відповідача зазначає, що Постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційної цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15–ц (провадження № 61 – 4393сво 18) зроблено висновок, що «критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14,16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язати скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасно здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.» Отже припинення нарахування відсотків та скасування заборгованості жодним чином не захищає/ не відновлює право позивача, оскільки нарахування відсотків та іншіх платежів здійснюється Банком на виконання вимог Закону щодо обліку банківських операцій і жодним чином не впливає.
Ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання по справі.
Окрім того ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.
В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали просили їх задовільнити з підстав наведених в позові.
Представник відповідача у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав зазначених у відзиві.
Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд установив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Суд  установив, що 14.06.2014 року у справі №216/5004/13-ц Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено рішення (набрало законної сили 27.06.2014) про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», в особі філії, Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 (далі – Позивач), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави. 
Разом тим, як вбачається з відповіді відповідача від 31.05.2022р. вих. № 103.20-12/1-435 відповідачем повідомлено що за кредитним договором №2063 від 09.09.2004р. за позивачем обліковується заборгованість в сумі 57674,77 грн. із них: - прострочена заборгованість за кредитом 35750,00 грн.; - прострочена заборгованість за відсотками 21 924,77 грн. Та зазначено, що за фактом укладання вищезазначеного кредитного договору відкрито кримінальне провадження №1201304770000056, та після встановлення у зазначеному кримінальному провадженні дійсних обставин та ухвалення вироку з визначенням винних осіб, про наявність заборгованості перед АТ «Ощадбанк», Клієнту буде повідомлено додатково. 
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро вилучає з кредитної історії, зокрема, інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).
За положеннями статті 80 цього Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин першої, третьої статті 20 Закону України «Про захист персональних даних», володільці чи розпорядники персональних даних зобов`язані вносити зміни до персональних даних на підставі вмотивованої письмової вимоги суб`єкта персональних даних. Зміна персональних даних, які не відповідають дійсності, проводиться невідкладно з моменту встановлення невідповідності.
Як вже зазначалось судом, 14.06.2014 року у справі №216/5004/13-ц Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено рішення (набрало законної сили 27.06.2014) про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», в особі філії, Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 (далі – Позивач), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави. 
В мотивувальній частині вказаного рішення суду вказано: «Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід - відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Так, надані суду Кредитний договір №2063 від 09.09.2004 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючого Інгулецьким відділенням ВАТ «Ощадбанк» Головко С.І., та фізичною особою ОСОБА_1 , послідуючі Додаткові угоди №1 від 16.05.2005 року та №2 від 28.10.2008 року до Кредитного договору №2063 від 09.09.2004 року, містять підпис позичальника, ОСОБА_1 . Однак, з висновку №58/04-313 судової почеркознавчої експертизи від 29.11.2013 року, проведеної Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Дніпропетровській області убачається, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Підпис» та «Позичальник» кредитного договору №2063 від 09.09.2004 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в Додатковій угоді №1 до Кредитного договору №2063 від 16.05.2005 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Інших доказів, які б спростовували висновок експертизи та підтвердили факт укладання Кредитного договору №2063 від 09.09.2004 року, суду не надано, тому виходячи з загальної презумпції правомірності правочинів, слід вважати спірний договір, - неукладеним, що тягне за собою відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, заявлених до ОСОБА_1 .» 
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Таким чином вказані обставини встановленні рішенням суду, яке набрало законної сили, не потребують доведення, а саме та обставина, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Підпис» та «Позичальник» кредитного договору №2063 від 09.09.2004 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в Додатковій угоді №1 до Кредитного договору №2063 від 16.05.2005 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем надано не було.
З огляду на те, що позивач вказаний кредитний договір не підписувала, в силу вимог закону, він є неукладеним і не може створювати для неї будь-яких прав чи обов`язків, в тому числі обов`язків зі сплати заборгованості. 
Окрім того продовження банком обліку відповідних персональних даних позивача із зазначенням наявної заборгованості порушує права останньої та порушує принцип юридичної визначеності.
Сам факт не звернення відповідача до позивача з позовом про стягнення відповідної заборгованості на теперішній час не може свідчити про відсутність порушень прав позивача.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 127/6777/22 (провадження № 61-656св23).
Щодо вирішення питання про належний спосіб судового захисту у спірних правовідносинах суд з урахуванням висновку Верховного Суду у справі №176/552/22 звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18); від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187 гс 18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18); від 11 вересня2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364 цс 19); 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84 гс 20).
Вимога особи про зобов`язання відповідача виключити з обліку по особовому рахунку заборгованість попередніх власників квартири за період до 29 червня 2021 року, є обґрунтованими та відповідають критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачами до 12 жовтня 2021 року.
Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 , від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, вирішуючи справу хоча і з іншим предметом позову, аніж у справі, яка розглядається, проте щодо подібного способу судового захисту, зазначила, що за умови визнання недійсною умови кредитного договору про плату за управління кредитом, є підстави задовольнити вимогу про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах (пункт 54).
У пункті 58 вказаної постанови зазначено, що задоволення вимоги боржника про зобов`язання кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір), може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.
З огляду на вказане, суд не може погодитись з доводами предсатвника відповідача про неефективний спосіб захисту порушеного права обраного позивачем. Окрім того обставини справи за результатом розгляду якої Верховним судом було ухвалено постанову у справі № 320/8618/15-ц провадження № 61-4393сво18, на яку посилається представник відповідача є відмінними від дійсної справи, у вказаній справі прозивач ставив вимогу про спонукання до виконнаня умов кредитного договору, а в дійсній справі позивачем заперечується сам факт укладання такого договору взагалі.
Окрім того застосування такого способу захисту порушених прав, підтверджується сталою судовою практикою, наприклад Постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.11.2024 року по справі № 599/1091/24 , Постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2025 року по справі №757/36524/21.
Також, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що факт перебування на розгляді у суді апеляційної інстанції кримінального провадження, стороною якого позивач не є, та цивільний позов до якої в цьому кримінальному провадженні заявлений не був, не може будь-яким чином впливати на її права та обов`язки та виправдовувати обліковування відповідачем за нею заборгованості за неукладеним договором.
Лист Національного банку України від 04.02.2025 містить відповідь вказаного центрального органу державного управління на звернення позивача та не є нормативним актом та сам по собі не спростовує факт неукладення позивачем кредитного договору заборгованість за яким обліковує відповідач, як заборгованість позивача.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність підставі для задоволення позовних вимог в частинні зобов`язання відповідача виключити з власної Єдиної клієнтської бази інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором №2063 від 09.09.2004. 
Разом з тим суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати довідку позивачу про відсутність заборгованості, оскільки за наявності відповідного рішення суду, наявність або відсутність довідки не впливає на права позивача. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного суду від 06.03.2019 року по справі № 286/1693/17.
Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, позивач повинен надати докази, як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності фізичної чи юридичної особи, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав про те, що облікування інформації про наявність у неї заборгованості за кредитними договорами завдало їй моральної шкоди, яка полягає у тому, що протиправні дії та бездіяльність відповідача призвели до тривалих і тяжких душевних страждань.
Разом з тим, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні.
Відтак, позовні вимоги щодо відшкодування позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягають.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на наведене суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, а суд дійшов висновку про часткове задоволення його позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий зібр у розмірі 1211,20 грн.
Враховуючи наведене, керуючись Законом України «Про захист персональних даних», , статтями 1-16 Цивільного кодексу України, статтями 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Безсмола Марія Степанівна до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Зобов`язати Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" виключити з власної Єдиної клієнтської бази інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором №2063 від 09.09.2004.
Стягнути з Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; 
Відповідач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ», код ЄДРПОУ 00032129, юридична адреса: 01001 м. Київ, вул. Госпітальна, 12-г.

Суддя           М.М.СКИБА