Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року Справа№200/1436/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кошкош О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення індексації грошового забезпечення, компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Матвійчук Наталія Євгенівна (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) в інтересах ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) звернулася через підсистему “Електронний суд” до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) в якому просила: 
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення у розмірі 7 504,85 грн;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму компенсації частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати індексації у розмірі 132 928,71 грн;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 485 964,36 грн.
В обґрунтування зазначено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/6736/25 від 13.10.2025 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення з 01.03.2018 до 20.08.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої індексації-різниці в розмірі 4463,15 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Відповідно до платіжної інструкції №2521 від 23.02.2026 Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення у справі №200/6736/25 виплачено позивачу 206614,43 грн індексації грошового забезпечення, а згідно платіжної інструкції №2522 від 23.02.2026 - суму компенсації втрати частини доходів у розмірі 83370,69 грн. Разом з цим, належними до виплати є сума індексації 214 119,28 грн. Недоплаченою є сума індексації 7 504,85 грн.
Також, позивач не погоджується із розрахунком компенсації та зазначає, що розрахунок компенсації зроблено із сум індексації, які не відповідають рішенню у справі №200/6736/25, крім того, з нарахованої суми компенсації втраченого заробітку неправомірно утримано 18% податку з доходів фізичних осіб. В той же час загальний розмір заборгованості з виплати індексації складає 214119,28 грн.
Крім того, вважає наявним право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно вимог ст. 117 КЗпП України.
Ухвалою суду від 09.03.2026 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо стягнення суми індексації грошового забезпечення у розмірі 7 504,85 грн та суми компенсації частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати індексації у розмірі 132 928,71 грн.
Ухвалою суду від 09.03.2026 відкрито провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог що стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 485964,36 грн. та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідачем надано відзив у якому зазначено, що позивач у період з 20.03.2019 по 20.08.2020 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно наказу начальника НОМЕР_5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20.08.2020 № 462-ОС, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, з 20 серпня 2020 року. Розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням позивача, складав: за червень 2020 року – 16804,80 грн., за липень 2020 року 16804,80 грн., разом – 33609,60 грн. Середній заробіток за день – 550,98 грн . ( 33609,60 / 61 к.д.)
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.10.2025 по справі № 200/6736/25 здійснено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у розмірі 206614,43 грн. 
Отже, загальний розмір виплат нарахованих та виплачених позивачеві при виключенні зі списків особового складу складає 428076,12 грн. (100 %), з яких: 221461,69 грн. (51,73 %) – остаточний розрахунок грошового забезпечення при звільненні згідно довідки від 25.03.2026 № 09/37512/26-Вн; 206614,43 грн. (48,27 %) – виплачено індексацію грошового забезпечення на виконання рішення суду від 13.10.2025 у справі № 200/6736/25. 
Зазначає, що у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Звернення позивача у строк понад п`яти років після звільнення свідчить про бездіяльність з боку позивача, яка в свою чергу призводить до збільшення виплат. Відповідно розрахунок позивача періодів можливої затримки не є об`єктивним та включає в себе періоди, коли відповідач фактично не міг здійснювати ніяких розрахунків з позивачем в умовах, які не залежали від його дій чи волі. Просив відмовити у задоволені позовних вимог.
Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що в березні 2021 року відповідач нарахував позивачу суму індексації у розмірі 11437,71 грн. Зазначає, що позивач не обізнаний про порядок та механізм нарахування індексації, тому не можливо вважати бездіяльністю період, який тривав до звернення до суду. Обов`язок здійснити індексацію грошового забезпечення у належному розмірі покладено саме на військову частину. Просив позов задовольнити.
У запереченнях відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог, з аналогічних мотивів, що викладені у відзиві.
Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до ч. 5ст. 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 20.03.2019 по 20.08.2020 проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 . З 20.08.2020 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із закінченням строку контракту.
З довідки остаточного розрахунку грошового забезпечення від 25.03.2026 №09/37512/26-Вн вбачається, що при звільненні та після звільнення здійснено нарахування таких сум: 
серпень 2020 року – 169529,97 грн (до виплати після відрахування податків та обов`язкових платежів 167477,30 грн), 
вересень 2020 року (винагорода ООС АТ за серпень 2020 року) – 4193,55 грн (до виплати – 4193,55 грн),
жовтень 2020 року (компенсація за речове майно) – 36300,46 грн (до виплати 35916,66 грн),
березень 2021 року (індексація за період жовтень 2015 року – березень 2019 року) – 11437,71 грн (до виплати 11266,14 грн).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року по справі № 200/6736/25 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року до лютого 2018 року включно відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року; не нарахування та не виплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення з 20.03.2019 до 20.08.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої індексації-різниці відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 : 
1) нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум; 
2) нарахувати та виплатити індексацію-різницю грошового забезпечення з 01.03.2018 до 20.08.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої індексації-різниці в розмірі 4463,15 (чотири тисячі чотириста шістдесят три гривні п`ятнадцять копійок) відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 з урахуванням раніше виплачених сум; 
3) нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Рішення суду по справі № 200/6736/25 набрало законної сили 22.01.2026.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року по справі №200/6736/25 прийнято звіт Військової частини НОМЕР_1 про виконання судового рішення в адміністративній справі № 200/6736/25 у зв`язку із повним виконанням рішення суду. Під час розгляду звіту судом встановлено та зазначено в ухвалі про те, що: Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування і виплату:
- індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум;
- індексації-різниці грошового забезпечення з 01.03.2018 до 20.08.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої індексації-різниці в розмірі 4463,15 гривень відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 з урахуванням раніше виплачених сум;
- компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Згідно довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення від 15.02.2026 № 09/21315/26-Вн за період серпень 2015 року – серпень 2020 року донарахована сума індексації у розмірі 209760,84 грн
Згідно довідки-розрахунку компенсації втрати частини доходів за час затримки виплати грошового забезпечення від 26.03.2026 № 09/37936/26-Вн за період грудень 2015 року – серпень 2020 року на суму заборгованості індексації грошового забезпечення - 209760,84 грн, в т.ч. сума заборгованості індексації грошового забезпечення після утримання податків – військового збору у розмірі 1,5% - 206614,37 грн, розрахована компенсація втрати частини доходів – 224045,81 грн з якої утримано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 18% та військовий збір в розмірі 1,5%.
Перерахування грошових коштів здійснено платіжними дорученнями, а саме:
від 23.02.2026 року № 2521 на суму 206614,43 грн, призначення платежу – «індексація грошового забезпечення, справа №200/6736/25», сплачено 24.02.2026,
від 23.02.2026 року № 2522 на суму 83370,69 грн, призначення платежу «компенсація втрати частини доходів, справа №200/6736/25», сплачено – 24.02.2026
від 05.03.2026 №2888 на суму 96986,18 грн, призначення платежу – «компенсація втрати частини доходів, справа №200/6736/25», сплачено – 06.03.2026.
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні із військової служби військової частини не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Положення частин першої та другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.
Частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, проте за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.
Разом з цим, у разі якщо між роботодавцем і колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (отже, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Суд зауважує, що таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок і міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідного обов`язку роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Визначаючи розмір належний до виплати, суд зазначає, що особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачеві належить виплатити середній заробіток, до статті 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.
Так, статтею 117 КЗпП України (у попередній редакції) було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 - положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20.12.2005 № 3248-IV (далі - Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 - підлягала застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19.07.2022, є неможливим.
Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата Верховного Суду сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення юридичної визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблеми можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон №2352-IX не змінив правової природи відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі №489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих і непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Так, під час розгляду справи судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини і усіх видів забезпечення 20 серпня 2020 року. 
Звертаючись до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач у позовній заяві від 28.02.2026 (стор.11 абз.4-5) зазначає, що остаточний розрахунок при звільненні із позивачем проведено 23.02.2026, а саме здійснено виплату 206 614,43 грн індексації грошового забезпечення. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, за розрахунком позивача, складає 485 964,36 грн, у т.ч. за період з 21.08.2020 по 18.07.2022 у розмірі 384 033,06 грн. (550,98 х 697 днів), за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 у розмірі 101 931,30 грн. (550,98 х 185 календарних днів).
Суд звертає увагу, що період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 20.08.2020 по 23.02.2026, тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022.
Суд, у межах цієї справи, ураховує положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, щодо періоду з 21.08.2020 по 18.07.2022, без обмеження строком виплати у шість місяців, та чинну редакцією статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 по 23.02.2026, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23. 
Під час розгляду справи судом встановлені наступні показники:
1) 425468,08 грн - загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат (після відрахування податків), з урахуванням відомостей зазначених у довідці від 25.03.2026 №09/37512/26, в т.ч. 
167477,30 грн – грошове забезпечення за серпень 2020 року,
4193,55 грн – винагорода ООС АТ за серпень 2020 року, донарахована/виплачена у вересні 2020 року,
35916,66 грн – компенсація за речове майно, донарахована/виплачена у жовтні 2020 року, 
11266,14 грн – індексація за період жовтень 2015 року – березень 2019 року, донарахована березнем 2021 року, 
206614,43 грн - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду по справі №200/6736/25 у лютому 20026 року;
2) 48,6 % - частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат (у межах заявлених позовних вимог з урахуванням наведених у позовній заяві обставин та обґрунтувань). Розрахунок: 100% - сума, що належала до виплати при звільненні (після відрахування податків) - 425468,08 грн, 48,6 % - сума, виплата якої була здійснена 23.02.2026 (206 614,43 грн) (після відрахування податків); 
Суд звертає увагу, що при визначенні загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, який складається із двох доданків (сума, яка виплачена при звільненні та сума, яка виплачена на виконання рішення суду), відповідачем помилково враховується одна сума отримана до відрахування податків (221461,69 грн), а інша – після відрахування податків (206614,43 грн), оскільки вони не є однотипними. У спірних правовідносинах, з урахуванням існування спору щодо належних до виплати сум після виконання судового рішення, суд вважає за доречне обраховувати частку коштів виходячи із сум, що були фактично виплачені після сплати податків (це стосується як сум, виплата яких здійснена при звільненні так і тих сум, що виплачені на виконання судового рішення).
3) 550,98 грн – середньоденний заробіток для розрахунку виплати компенсації (не є спірною), 
4) 235 910,90 грн - розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням частки коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат (48,6 %). Розрахунок: 48,6 % від суми 485413,38 грн, яка складається із сум 384033,06 грн (550,98 грн х 697 дн.) - розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2020 по 18.07.2022 (697 днів), 101380,32 грн за період з 19.07.2022 по 23.02.2026 (обмежено шістьма місяцями, тобто з 19.07.2022 по 18.01.2023, 184 дні (550,98 грн х 184 дн.)).
При визначенні суми, що підлягає стягненню на користь позивача, суд також враховує поведінку сторін. Так, виплата донарахованих сум (індексації) не була здійснена позивачу при його звільненні не через зволікання відповідача з виконанням своїх обов`язків, регламентованих статтею 116 КЗпП України, а внаслідок існування спору між сторонами щодо наявності правових підстав для здійснення такої виплати, який був вирішений судовим рішенням у справі №200/6736/25. Суд зауважує, що на момент звільнення позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку, доказів звернення до відповідача до звільнення або одразу після звільнення позивач не надав. Разом з цим, спір ініційовано позивачем лише після спливу 1838 днів з моменту звільнення, що призвело до визначення максимальної кількості днів затримки у розрахунку (881 день). 
Також суд враховує, що не нарахування сум індексації при виплаті грошового забезпечення є наслідком бездіяльності відповідача, яка визнана судом протиправною (рішення по справі №200/6736/25), однак тривалий строк невиплати викликаний не умисними діями відповідача, а відсутністю належного фінансування, відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів
Отже, наявна як протиправна бездіяльність відповідача щодо нарахування сум індексації, так і зволікання з ініціюванням спору щодо наявності правових підстав для здійснення такої виплати.
Суд також враховує, що виплата донарахованої заборгованості складає 206614,43 грн, при цьому така заборгованість виплачена з компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, що передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Сума компенсації до виплати склала 224045,81 грн, у т.ч. за період, який обчислюється з дати звільнення до дати виплати – 163130 грн, тобто за період за який нараховується виплата передбачена ст. 117 КЗпП України.
Також, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (номер в ЄДРСР 87952206) зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. 
Отже, з метою забезпечення справедливого балансу інтересів сторін, з урахуванням права позивача на повний своєчасний розрахунок та належну виплату середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України, яка за своєю суттю є видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника, та одночасне не допущення понесення роботодавцем несправедливих і непропорційних майнових втрат, враховуючи поведінку сторін, в т.ч. протиправну бездіяльність відповідача щодо своєчасного нарахування та виплати індексації; тривалість періоду, що минув до ініціювання спору (1838 днів); пасивну поведінку, що призвела до збільшення кількості днів затримки та як наслідок збільшення суми компенсаторної виплати, враховуючи виплату позивачу компенсації на суму цієї ж заборгованості згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (справа №200/6736/25), суд вважає за необхідне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосовувавши принцип співмірності, та стягнути з відповідача 73 000 грн.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників наявних у відомостях із вкладенням «Грошово-кредитна і фінансова статистика (статистичний бюлетень)" (процентні ставки за кредитами) розділу "Статистика" офіційного веб-сайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial#2fs), та з урахуванням того, що сума заборгованості виплачена із компенсацією втрати частини доходів згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Судом при застосуванні принципу співмірності також врахована позиція викладена в постанові Верхового Суду від 03.11.2025 по справі №400/499/24 (номер в ЄДРСР 131523030)
Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
10 березня 2026 року до суду надано клопотання про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. 
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За правилами частини сьомої цієї статті, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
А за правилами частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На виконання вимог цієї норми позивач надав суду копії: 
договору про надання правничої допомоги від 20.08.2025 №11/25, який укладено з адвокатом Матвійчук Н.Є.;
додаткової угоди від 27.02.2026 б/н до договору від 20.08.2025 №11/25 згідно якої визначено гонорар за надані юридичні послуги у розмірі 13000 грн,
акту надання послуг від 10.03.2026 б/н до договору від 20.08.2025 №11/25 згідно якого визначені такі послуги і їх вартість: усна консультація – 1000 грн, ознайомлення з судовою практикою Верховного Суду з предмета оскарження – 2000 грн, складання та направлення до суду позовної заяви – 10 000 грн, загальна вартість 13000 грн; 
платіжної інструкції від 10.03.2026 на суму 13000 грн.
За правилами частини п`ятої-сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідачем подано заперечення на стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яке обґрунтоване тим, що справа є незначної складності, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених документів не є значним. Щодо часу витраченого адвокатом на підготовку позову зазначає, що у позовній заяві правова позиція або думка адвокатом не сформульована, складання позову не потребувало спеціальних професійних навиків. Просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно висновку Верховного Суду, висвітленого у Постанові від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17, «розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги».
Згідно із ч.ч.6,7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В свою чергу, суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.
Суд враховує, що подана адвокатом позовна заява містить три вимоги, а саме щодо 1) стягнення індексації грошового забезпечення у розмірі 7504,85 грн; 2) стягнення компенсації у розмірі 132 928,71 грн; 3) середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 485964,36 грн.
Однак, ухвалою суду від 09.03.2026 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо стягнення суми індексації грошового забезпечення у розмірі 7 504,85 грн та стягнення суми компенсації у розмірі 132 928,71 грн. Розгляд справи по суті здійснено в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 485964,36 грн, при цьому такі вимоги задоволені частково, а саме на суму 73000 грн. Частка задоволення позовної вимоги складає 15%.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також категорію справи, суд вважає за необхідне присудити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 650 грн (15% від (13000 / 3)).
Керуючись ст.ст.7,9,139,241-246,250,255,262,295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення індексації грошового забезпечення, компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 73000 (сімдесят три тисячі) грн 00 коп. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 650 (шістсот п`ятдесят) грн 00 коп.
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Кошкош