КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/1068/26
Провадження № 2/947/1361/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.03.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
 
головуючого – судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про стягнення аліментів на утримання дружини 
до досягнення дитиною трьох років,
ВСТАНОВИВ:
Позовні вимоги, що розглядаються судом:
Позивачка – ОСОБА_1 08.01.2026 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, в якому просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, починаючи стягнення з дня подання позову та досягнення дитиною – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.
Рух справи в суді:
Вказана позовна заява була скерована позивачкою – ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 29.12.2025 року.
Матеріали справи за вказаною заявою зареєстровано судом 08.01.2026 року, присвоєно номер справи №947/1068/26.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Судом 12.01.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру отримано відповідь №2231519, відповідно до якої встановлено, що позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідності до відповіді ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області від 27.01.2026 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
За наслідком перевіреної інформації про зареєстроване місце проживання сторін по справі, суддею встановлено, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси у відповідності до правил територіальної підсудності визначених статтею ч. 1ст. 27 ЦПК України.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.02.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі.
До судового засідання призначеного на 18.03.2026 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
Однак, позивачка 13.03.2026 року надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за відсутності. 
24.02.2026 року до суду від відповідача надійшла до суду заява, в якій останній зазначив, що позовні вимоги визнає та просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності.
Приймаючи викладене, висловлене волевиявлення учасників справи з розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до приписів статті 211 та 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності учасників справи в судовому засіданні 18.03.2026 року на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
У зв`язку з неявкою усіх учасників справи згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з положеннями з ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. 
Позиція учасників справи:
Позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18 листопада 2013 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1451 від 18.11.2023 року.
Від шлюбу у сторін по справі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №751 від 09.06.2025 року.
Як стверджує позивачка, вона та відповідач проживають окремо, а малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований та проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Батько дитини є працездатним, має постійний дохід, однак добровільно матеріальної допомоги не надає, проте вважає, що останній може сплачувати аліменти на утримання матері дитини до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , трьох років. 
Вказані підстави зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом.
Позивачка у поданій 13.03.2026 року до суду заяві підтримала заявлені вимоги та просила суд задовольнити.
Відповідач у поданій до суду заяві визнав позовні вимоги.
Дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного.
Встановлені судом фактичні обставини справи:
Судом встановлено, що 18 листопада 2023 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між громадянами України: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 18.11.2023 року складено відповідний актовий запис №1451. Під час реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». 
За час перебування у шлюбі у сторін по справі народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №751 від 09.06.2025 року, в якому в графі відомості про батька зазначено інформацію про особу – ОСОБА_2 , в графі відомості про матір – ОСОБА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.06.2025 року. 
У відповідності до витягів з реєстру Таїровської територіальної громади №2025/019242630 від 25.12.2025 року та 2025/019224652 від 24.12.2025 року, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з 24.12.2025 року, та його матір - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи з 24.01.2018 року, зареєстровані спільно за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вже судом встановлено, батько дитини - ОСОБА_2 зареєстрований окремо за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома-Тай» №681 від 05.08.2025 року, ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 06 серпня 2025 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 , відкритого в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» за період з 01.01.2025 року по 24.12.2025 року вбачається, що позивачка отримала 11.07.2025 року одноразову соціальну виплату у розмірі 11180,00 грн., а також щомісячні соціальні виплати, в розмірі 860,00 грн. Інформація про інші надходження відсутні.
Згідно з наданих позивачкою до позову довідок про доходи від 17.07.2025 року, виданих на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що останній працює у В/Ч НОМЕР_2 на посаді військовослужбовця та має постійний дохід.
Як вказує позивачка, через здійснення постійного догляду за малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , якому на момент подачі позовної заяви менше трьох років, позивачка не має змоги працювати та утримувати себе, що зумовило її звернення до суду з даним позовом.
Норми права, які застосовані судом, та мотиви їх застосування:
Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правовідносини, що виникли між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, регулюються статтями 75, 84 СК України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Крім того, в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19, також визначено що, право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу.
Особливим видом права жінки на утримання є її право на утримання чоловіком у разі проживання з нею їхньої дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу жінки та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.
Частинами 2, 4 статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Отже, за змістом вказаної норми права, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитини до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.
Аналізуючи вищевказані норми закону, Верховний Суд України в постанові від 12 листопада 2018 року у справі № 202/712/17, провадження № 61-28943св18, дійшов висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).
В постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За положенням статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оцінка доводів учасників справи, мотиви та висновки суду:
Приймаючи вищевикладені норми законодавства та вищевикладені встановлені обставини, судом встановлено, що сторони по справі з 18 листопада 2023 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками спільної дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який станом на час розгляду справи є малолітнім та якому виповнилось 9 місяців.
З поданих до суду доказів вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом з матір`ю – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , окремо від батька, який в свою чергу зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом враховується, що під час розгляду справи відповідачем не спростовувались вказані обставини, що малолітній син проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
За наслідком чого суд вважає доведеним належними доказами право позивачки на своє утримання з відповідача, як батька дитини, до досягнення дитиною трьох років у відповідності до приписів ч. 2 ст. 84 СК України, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання дружини керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.
При вищевикладених обставинах, приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, а також визнання відповідачем позовних вимог, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки, за наслідком чого з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини доходів (заробітку), щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову, який скеровано до суду 29.12.2025 року та до досягнення дитиною трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Висновки суду за наслідком розгляду справи:
З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років обґрунтованим, а відтак останній підлягає задоволенню. 
Судові витрати по справі:
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви за вимогами про стягнення аліментів, судовий збір за яким підлягав сплаті в сумі 1211,20 грн., а також приймаючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті та задоволення позову в повному обсязі, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд доходить до висновку, що стягненню з відповідача в дохід держави підлягає 50% судовий збору підлягаючого сплаті за даним позовом, що становить в сумі 605 гривень 60 копійок (1211,20/2 = 605,60). Вимог про відшкодування інших судових витрат позивачкою не заявлено.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 211, 263-265, 267, 352, 354 ЦПК України, суд, 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 )до  ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 )про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років – задовольнити.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 , аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки доходів (заробітку) платника аліментів, щомісячно, починаючи стягнення з 29.12.2025 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий       Л. В. Калініченко