Справа № 299/7018/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого: судді Джуги С.Д.,
суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.
за участі секретаря судового засідання:Мочан М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (особа, яка не брала участі у справі) на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2024 року у складі судді Трагнюка В.Р., у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,-
в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_2 . 
Заява мотивовано тим, що ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Виноградівського районного суду від 04.07.2024 року (справа «299/3180/24) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладений 14.02.2009 р. у виконавчому комітеті Олешницької сільської ради за актовим записом №6 розірвано. Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України визначено місце проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його вибором з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 .
З початку 2024 року ОСОБА_2 не виявляє жодної заінтересованості в тому як зростає їх спільний син, не цікавиться успіхами у навчанні, не піклується про його фізичний і духовний розвиток в необхідному обсязі.
Ініціатива звернення із заявою до суду обумовлена виключно безвідповідальною поведінкою матері дитини, оскільки заявник не має інших важелів впливу на поведінку матері дитини у розрізі виконання батьківських обов`язків, а тому відповідно потребує судового захисту. Вирішення питань, порушених у даній заяві, не обмежує заінтересовану особу ОСОБА_2 у подальшому здійсненні її прав та обов`язків щодо власного сина.
Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд встановити той факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2024 року заяву задоволено. Встановлено той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме: неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ІНФОРМАЦІЯ_4 , як особа яка не брала участі у справі, подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у даній справі самостійне виховання неповнолітньої дитини є умовою для звільнення з військової служби на підставі підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підполковника ОСОБА_1 . Зазначає, що у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не описуються обставини які є виключними (непереборними, винятковими, неординарними, особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо), які б слугували підставою для задоволення даної заяви. Апелянт звертає увагу на те, що на підставі оскаржуваного рішення, підполковник ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», однак апелянта не було залучено до участі у справі та позбавлено можливості реалізувати свої процесуальні права.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить закрити апеляційне провадження, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник апелянта в режимі відеоконференції ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Заявник ОСОБА_1 , в судовому засіданні просить залишити судове рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, а також пояснення заявника, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14-15).
Рішенням Виноградівського районного суду від 04.07.2024 року (справа «299/3180/24) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладений 14.02.2009р. у виконавчому комітеті Олешницької сільської ради за актовим записом №6 розірвано. Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України визначено місце проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його вибором з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 (а.с. 17-23).
Обґрунтовуючи подану заяву, заявник вказує на те, що ініціатива звернення із заявою до суду обумовлена виключно безвідповідальною поведінкою матері дитини, оскільки заявник не має інших важелів впливу на поведінку матері дитини у розрізі виконання батьківських обов`язків, а тому відповідно потребує судового захисту.
У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими же самими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Метою звернення із заявою до суду про встановлення факту заявник визначив захист прав та інтересів дитини із посиланням на безвідповідальну поведінку матері дитини, оскільки заявник не має інших важелів впливу на поведінку матері дитини у розрізі виконання батьківських обов`язків.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У ч.1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст. 150, 151 СК України.
За приписами ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч.1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1-3 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У ч.4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі №333/7023/23.
Як зазначалось вище, у справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт виховання та перебування на його утриманні дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для ОСОБА_5 , як матері дитини.
З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні та матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у вихованні та матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч.ч.4,5 ст. 19 СК України).
Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати дитини не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини батьком не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю між ним та матір`ю дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене  ОСОБА_1  у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та має вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.
Таким чином, суд першої інстанції неправомірно розглянув подану заяву в порядку окремого провадження. 
У ч.6 ст. 294 ЦПК України встановлено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Виходячи із наведеного, враховуючи, що із заяви поданої ОСОБА_1 вбачається спір про право, рішення суду першої інстанції у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, а заява підлягає залишенню без розгляду із роз`ясненням права на звернення до суду із позовом на загальних підставах. 
Окрім того, матеріалами справи встановлено, що на підставі оскаржуваного рішення, заявник ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Повноваження щодо звільнення з військової служби заявника ОСОБА_1 згідно з абзацом 3 пункту 270 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, належить ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, судом першої інстанції прийнято судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки апелянта - ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, таке не було залучено до участі у справі.
Відповідно до п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
З врахуванням вищенаведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 294, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1  задовольнити частково.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2024 року скасувати.
Заяву  ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_2 залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 13 березня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: