КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/7763/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника позивача - адвоката Богдан О. О.,
представника відповідача - адвоката Прудникової Н. Г., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Богдан Олени Олександрівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Пукала А. В.
від 08 січня 2026 року
у цивільній справі № 756/14095/25 Оболонського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про поділ майна подружжя, 
В С Т А Н О В И В:
В вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась із позовом мотивуючи вимоги тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем у період з 23.04.2004 по 29.06.2022 за спільні кошти подружжя останнім було засновано та набуто частки у статутних капіталах трьох юридичних осіб: ПП «Сеть ОТП торг» (100% капіталу), ТОВ «Ленд 2000» (33,3% капіталу) та ТОВ «Гермес 24» (48% капіталу). Посилалась на те, що оскільки вказані корпоративні права набуті за рахунок спільних сумісних коштів, вона, відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України, має право на 1/2 частку їхньої вартості в порядку поділу майна. Обґрунтовуючи вимоги, позивачка зазначила, що при внесенні спільних коштів до статутного капіталу власником грошей стає товариство, натомість у другого з подружжя виникає право грошової вимоги щодо виплати компенсації вартості частки. На підтвердження своєї позиції посилалась на правові висновки Верховного Суду (зокрема, у постановах від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц та від 11.12.2019 у справі № 638/19826/15), вказуючи, що вартість майна при поділі має визначатися виходячи з його дійсної (ринкової) вартості на час розгляду справи. Також зауважила, що вартість частки може суттєво відрізнятися від розміру первинного внеску, як це вбачається на прикладі ТОВ «Ленд 2000», де договірна вартість купівлі частки склала 1000 грн при розмірі статутного капіталу товариства понад 12 млн грн.
Ураховуючи викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості часток у статутних капіталах: ТОВ «Ленд 2000» у сумі 2 161 170 грн, ТОВ «Гермес 24» у сумі 876 000 грн та ПП «Сеть ОТП торг» у сумі 2 500 000 грн, що загалом становить 5 537 170 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року закрито провадження у справі.
В апеляційній скарзі адвокат Богдан О. О., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Стягнути з відповідача на користь позивача судові та підтверджені в судовому засіданні витрати на надання правничої допомоги адвоката пропорційно задоволеним вимогам.
Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 4, пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, та норм матеріального права - статей 15, 16 ЦК України. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про тотожність предметів спору у попередній справі та у поточному позові. Звертає увагу на те, що у справі № 756/5975/24 вимога стосувалася стягнення грошової компенсації половини коштів, внесених до статутного капіталу (внеску), тоді як у новій заяві предметом є стягнення вартості частки члена подружжя у статутному капіталі юридичних осіб. Наголошує, що поняття «внесок» та «вартість частки» не є ідентичними, оскільки ринкова вартість частки на момент розгляду справи може суттєво перевищувати розмір первинного внеску. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц, згідно з якою інший з подружжя має право на виплату саме вартості частки, яка оцінюється за правилами ринкової ціни. Стверджує, що суд першої інстанції неправомірно перекрутив зміст попереднього рішення, констатувавши вже здійснений поділ майна, хоча фактична вартість часток не була предметом дослідження та не встановлювалася судом. Вказує на намір провести судову бухгалтерську експертизу для визначення дійсної вартості майна підприємств, чого не заявлялося у попередньому процесі. Вважає, що закриття провадження фактично позбавляє її права на ефективний судовий захист та належну компенсацію за спільне майно. Підкреслює, що оскільки предмет спору є різним, підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Богдан О. О., апеляційну скаргу підтримала із викладених у ній підстав та доводів.
Представник відповідача - адвокат Прудникова Н. Г., проти задоволення скарги заперечила.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що у травні 2024 року позивач ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь у порядку поділу майна подружжя: 1/2 частину коштів, внесених до статутного капіталу ТОВ «Ленд 2000» у сумі 2 161 170 грн, 1/2 частину коштів, внесених до статутного капіталу ТОВ «Гермес 24» у сумі 876 000 грн, 1/2 частину коштів, внесених до статутного капіталу приватного підприємства «Сеть ОТП торг» у сумі 2 500 000 грн.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18.03.2025 у справі № 756/5975/24 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 773 500 грн грошової компенсації.
Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2025 рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Встановивши, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18.03.2025 у справі № 756/5975/24 уже здійснено поділ спільного майна подружжя у вигляді часток у статутних капіталах зазначених товариств, суд дійшов висновку про неможливість повторного розгляду цих вимог. Суд зазначив, що у попередній справі поділ відбувся у спосіб, обраний самою позивачкою, а саме шляхом стягнення грошової компенсації. Встановивши ідентичність матеріально-правових вимог та обставин, якими вони обґрунтовуються, суд констатував наявність підстав для закриття провадження. Суд виходив із того, що повторне звернення з позовом щодо того самого об`єкта майна, незалежно від зміни способу розрахунку його вартості, суперечить вимогам пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Тотожність позову як процесуальна категорія визначається одночасним збігом трьох елементів: суб`єктного складу сторін, предмета та підстав спору. Предмет позову у матеріальному розумінні - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У категоріях справ про поділ спільного майна подружжя така вимога полягає у зміні правового режиму майна, що перебуває у спільній сумісній власності.
У науковій доктрині сімейного права поділ спільного майна розглядається не просто як технічна процедура, а як фундаментальний спосіб захисту права власності одного з подружжя. Правова природа такого поділу полягає у трансформації майна: через припинення права спільної сумісної власності відбувається перехід об`єкта у режим особистої приватної власності кожного з подружжя або у режим спільної часткової власності, або ж реалізується через отримання грошового еквівалента (компенсації) замість частки у майні. Такий поділ є кінцевим етапом майнових відносин подружжя щодо конкретного активу, оскільки з моменту набрання рішенням суду законної сили спільна сумісна власність на цей об`єкт припиняється раз і назавжди, що виключає можливість його повторного поділу.
Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у справі № 756/5975/24 уже було проведено примусовий поділ корпоративних прав у ПП «Сеть ОТП торг» (ЄДРПОУ 38704774), ТОВ «Ленд 2000» (ЄДРПОУ 33880559) та ТОВ «Гермес 24» (ЄДРПОУ 41301802). Позивачка ОСОБА_1 у вказаному процесі самостійно обрала та реалізувала конкретний спосіб поділу - стягнення грошової компенсації. Попри те, що матеріально-правова вимога була сформульована та обґрунтована нею як стягнення 1/2 частини саме внесених до статутних капіталів коштів (номінального вкладу), за своєю юридичною суттю цей позов був спрямований на припинення режиму спільності щодо зазначених корпоративних прав.
Юридична природа поділу спільного майна виключає можливість його повторного здійснення щодо одного і того самого об`єкта. З моменту ухвалення рішення від 18.03.2025 та набрання ним законної сили, правовий режим спільної сумісної власності на частки у статутних капіталах ТОВ «Ленд 2000», ТОВ «Гермес 24» та ПП «Сеть ОТП торг» припинився. Той факт, що обраний позивачкою спосіб розрахунку компенсації (базування на сумі номінальних внесків, а не на реальній ринковій вартості часток) наразі не відповідає актуальним висновкам Верховного Суду, не скасовує юридичного наслідку вже ухваленого рішення. Юридична визначеність вимагає, щоб поділ активу відбувався одноразово: оскільки суд уже трансформував це спільне майно у грошове зобов`язання відповідача, цей майновий об`єкт перестав бути спільним.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що «компенсація внеску» та «вартість частки» становлять різні предмети позову. Питання визначення суми компенсації - за номіналом чи за ринковою ціною - є виключно питанням доказування обсягу вимог та ціни позову в межах одного і того самого об`єкта поділу. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 760/20948/16-ц від 10.04.2024, вартість частки презюмується рівною вартості внеску, якщо інше не доведено стороною. Отже, доведення дійсної (ринкової) вартості було обов`язком позивачки саме в межах справи № 756/5975/24. Якщо вона не надала відповідних доказів та погодилася на поділ виходячи з номінальних сум, вона вичерпала своє право на поділ цих конкретних корпоративних прав.
Поділ майна подружжя є одноразовим актом, який припиняє стан правової невизначеності щодо майна. Після того, як суд у справі № 756/5975/24 присудив позивачці грошову компенсацію за її частку у зазначених товариствах, спільна сумісна власність на ці корпоративні права припинилася в повному обсязі згідно зі статтею 71 СК України. Об`єкт спору перестав існувати як спільне майно, трансформувавшись у грошове зобов`язання відповідача перед позивачкою. Повторне намагання здійснити поділ того ж самого майна, яке за рішенням суду вже перестало бути спільним, фактично є вимогою про повторний перегляд уже припинених правовідносин, що є неприпустимим. Принцип res judicata (остаточності рішення) забороняє сторонам ініціювати нові провадження для виправлення власних стратегічних або процесуальних помилок, допущених під час першого розгляду (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 761/7978/15-ц). Посилання апелянта на те, що реальна вартість часток не була предметом дослідження, лише підтверджує, що вона не реалізувала у повному обсязі свій тягар доказування у попередньому процесі, проте не створює нового предмета позову.
Враховуючи, що сторони, об`єкти поділу та правова підстава в обох справах є тотожними, а режим спільної сумісної власності на корпоративні права у ПП «Сеть ОТП торг», ТОВ «Ленд 2000» та ТОВ «Гермес 24» вже припинено на підставі рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження. Будь-які доводи про необхідність «перерахунку» компенсації через зміну підходу до оцінки майна не можуть бути підставою для відкриття нового провадження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Богдан Олени Олександрівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 квітня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов