УХВАЛА

10 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 357/862/26
провадження № 61-4638ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність слідчого Білоцерківського районного відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області у вигляді непроведення досудового розслідування кримінального провадження про кримінальне правопорушення, що міститься у заяві позивача від 16 квітня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ТОВ «СТРОЙ ДОБРОБУД» за складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України, починаючи з 20 квітня 2021 року до часу ухвалення остаточного рішення у справі;
- стягнути з держави Україна кошти у розмірі 100 000,00 грн за заподіяну моральну шкоду.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 22 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди повернув позивачу на підставі пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Роз`яснив позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення. 

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем було порушено правила об`єднання позовних вимог, які підлягають розгляду в порядку різних видів судочинства, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви позивачем одночасно заявлено вимоги, які розглядаються за правилами кримінального та цивільного судочинства. 

Київський апеляційний суд постановою від 20 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2026 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спір виник у зв`язку з протиправною, на переконання позивача, бездіяльністю посадових та службових осіб органів досудового розслідування у межах кримінального провадження № 1202111030000760 щодо вчинення дій чи прийняття рішень в порядку, визначеному КПК України, перевірка правомірності таких діянь/бездіяльності з огляду на приписи статті 19 ЦПК України перебуває поза межами цивільного судочинства, оскільки їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про недопустимість об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства,
02 квітня 2026 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2026 року в указаній справі. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на наступне.
Згідно з частиною першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
У частині першій статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 188 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом та щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Відповідно до приписів пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час подання позову)).
Завданнями кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303, 314 - 316 КПК України.
В статті 303 КПК України наведено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.
Статтею 307 КПК України встановлено, що за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.
У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18 (провадження № 11-485апп19) викладено висновок про те, що оскарження дій чи бездіяльності органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, має відбуватися виключно за правилами, встановленими КПК України.
Як вбачається з позовної заяви предметом спору є вимоги про визнання незаконною бездіяльність слідчого в межах кримінального провадження № 1202111030000760 від 21 квітня 2021 року та за наслідками визнання бездіяльності слідчого незаконною стягнути з держави Україна моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно встановив, що оскільки контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні здійснюється слідчими суддями у відповідності до приписів КПК України, позовна вимога про визнання незаконною бездіяльність слідчого Білоцерківського районного відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області у вигляді непроведення досудового розслідування кримінального провадження про кримінальне правопорушення, що міститься у заяві позивача від 16 квітня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ТОВ «СТРОЙ ДОБРОБУД» за складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України, починаючи з 20 квітня 2021 року до часу ухвалення остаточного рішення у справі, не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до положень статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.
Об`єднання в одне провадження позовних вимог, які належить розглядати за правилами різної підсудності, є неможливим.
На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 березня 2023 року у справі № 215/3640/22.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 420/3956/20 зазначила, що роз`єднання позовних вимог можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.
Отже, не встановивши підстав для застосування положень статті 188 ЦПК України щодо можливості об`єднання в одне провадження заявлених ОСОБА_1 вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність підстав для застосування положень пункту другого частини четвертої статті 185 ЦПК України та повернення позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки виходячи зі змісту позовної заяви позивачем одночасно заявлено вимоги, які розглядаються за правилами різних видів судочинства, а саме кримінального та цивільного, так як об`єднання заявлених позивачем вимог в одному провадженні є недопустимим в силу положень цивільного процесуального законодавства та передбачає інший порядок розгляду такої категорії справ з дотриманням певної форми звернення з такими вимогами до суду.
Судовий захист особою своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів гарантується. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.
Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава?учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому, слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), від 30 травня 2013 у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява № 49069/11), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Разом з тим, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти.
Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.
Таким чином, у доступі до правосуддя суд першої та апеляційної інстанцій заявника не обмежував, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (частина сьома статті 185 ЦПК України), про що ОСОБА_1 було роз`яснено судом першої інстанції в оскарженій ухвалі. Тому порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не вбачає. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права при вирішенні питання про повернення позовної заяви є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров 

А. І. Грушицький 

І. В. Литвиненко