Номер провадження: 22-ц/813/1013/26 
Справа № 523/4384/23
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу – Косюк Олена Петрівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу – Чередніченко Ганна Анатоліївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2024 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Далеко К.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу – Косюк Олени Петрівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу – Чередніченко Ганни Анатоліївни, про визнання договору дарування удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в :
13.03.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що позивач з 2015 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . Вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, 19.01.2018 року між ними офіційно був зареєстрований шлюб.
У період спільного проживання, а саме 18.04.2019 року сторони за спільні кошти придбали на умовах розстрочки квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., запис у реєстрі № 332. Відповідно до п. 3 даного договору продаж буде здійснено за 573 486, 60 грн, що в еквіваленті складає 21 495 доларів США. Розрахунок платежів встановлений п. 5 попереднього договору. У зв`язку із тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка давала свою згоду на укладення договору, про що свідчить п. 6 Попереднього договору. 
У травні 2019 року позивачем та відповідачем, згідно до попереднього договору та домовленості, було сплачено ОСОБА_4 10 000 доларів США, про що свідчить запис знизу попереднього договору. Дані кошти були зібрані сторонами спільно та були сумісною власністю.
У серпні 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулася сварка стосовно житлових прав, а оскільки остання сплата грошових коштів та дата укладення договору купівлі-продажу відповідно до попереднього договору настає лише 18.04.2021 року, то відповідач з метою реєстрації майна на нього особисто звернувся 19.08.2020 року до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, яке ОСОБА_1 оскаржила до апеляційного суду.
У той же час, ОСОБА_2 за домовленістю з ОСОБА_4 , з метою уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя, уклали удаваний правочин, а саме: 24.12.2020 року, одразу після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 передав останню суму за квартиру ОСОБА_4 та уклав з ним договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
Станом на 2021 рік, у зв`язку із неможливістю спільного проживання, ОСОБА_1 була вимушена виїхати з квартири, та винаймати інше житло. Наразі ОСОБА_1 проживає за кордоном, внаслідок військових дій в країні.
Позивач вважає, що удаваність договору дарування підтверджується змістом попереднього договору купівлі-продажу від 24.12.2020 року. Метою укладення саме договору дарування спірної квартири було отримання її у особисту приватну власність та позбавлення позивача права власності на частку житла.
Тому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 203, 717, 655, 235 ЦК України, позивач просила:
- визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, посвідчений 24.12.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною, номер запису в реєстрі 337;
- визнати укладеним 24.12.2020 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 з іншого, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., ОСОБА_4 , про визнання договору дарування удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя – задоволено частково.
Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, посвідчений 24.12.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною, номер запису в реєстрі 337, та визнати його договором купівлі продажу.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано:
- за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 30/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м,
- за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 70/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати в частині порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності за позивачем – ОСОБА_1 на 30/100 часток квартири та визнання права власності за позивачем – ОСОБА_2 на 70/100 часток квартири, та ухвалити нове, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати право власності за позивачем ОСОБА_1 на 10/100 часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати право власності за відповідачем – ОСОБА_2 на 90/100 часток вищевказаної квартири. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що під час ухвалення рішення було неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, через що, висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Скаржник стверджує, що його особистий вклад за вказану квартиру становить 18 736 (вісімнадцять тисяч сімсот тридцять шість) 88 (вісімдесят вісім) дол. США, що становить близько 90% від вартості квартири – 21 495,00 дол. США. Тому, звертає увагу суду, що, враховуючи відсоток грошових вкладень, за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 90/100 часток квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судове засідання сторони, належно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, зокрема, позивач ОСОБА_1 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її повноважний представник ОСОБА_5 отримала судову повістку-повідомлення на 17.02.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 19.12.2025 о 00:56:06, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 18), відповідач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , треті особи – ОСОБА_4 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судові повістки-повідомлення на 17.02.2026 повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 20-29), третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А. – у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки отримала судову повістку-повідомлення на 17.02.2026, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 19).
Вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, отже основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору купівлі-продажу.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.
Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 918/86/22, від 28 вересня 2022 року у справі № 906/494/20.
Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 916/508/22, від 21 березня 2023 року у справі № 917/1550/21, від 31 травня 2023 року у справі № 916/1272/22.
Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи в парі з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам чинності правочинів, що містяться у статті 203 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 925/1199/18).
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 57 СК визначено, що майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини шоста статті 81 ЦПК України).
Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, який зареєстрований 19 січня 2018 року Горішньоплавнівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, актовий запис № 10.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року по справі № 523/12677/20 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 19 січня 2018 року Горішньоплавнівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, актовий запис № 10 (а.с. 24-26 т. 1).
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2022 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року залишено без змін (а.с. 27-29 т. 1).
18 квітня 2019 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (далі – попередній договір), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А, зареєстровано в реєстрі № 332.
Згідно п. 3 попереднього договору, продаж буде здійснено за 573 486 грн 60 копійок, що в еквіваленті складає 21 495 доларів США на день підписання цього договору.
Згідно п. 4 попереднього договору, ОСОБА_2 зобов`язується усю суму, вказану в п. 3, сплатити не пізніше 18.04.2021 року, а ОСОБА_3 зобов`язується продати та підписати договір купівлі-продажу нерухомості не пізніше 18.04.2021 року.
Згідно п. 5 попереднього договору, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 в рахунок майбутньої купівлі-продажу нерухомості грошову суму у розмірі 181 424 грн 00 копійок, що в еквіваленті складає 6 800 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору.
Грошову суму у розмірі 266 800 грн 00коп. ОСОБА_2 зобов`язується сплатити ОСОБА_3 не пізніше 10.05.2019 року, що в еквіваленті складає 10 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору.
Залишок грошової суми у розмірі 125 262 грн 60коп. ОСОБА_2 зобов`язується сплатити ОСОБА_3 не пізніше 18.04.2021 року, що в еквіваленті складає 4 695 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору.
Таким чином, при оформленні договору купівлі-продажу ОСОБА_2 повинен сплатити ОСОБА_3 125 262 грн 60 коп., що в еквіваленті складає 4 695 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору.
Згідно п. 6 попереднього договору, цей договір посвідчений за письмовою заявою про згоду дружини ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , справжність підпису під якою засвідчена Чередниченко Г.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.04.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 334 (а.с. 78 т. 1).
Вказаний договір вчинений за письмовою заявою про згоду дружини ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчена Череднияченко Г.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.04.2019, зареєстрованої в реєстрі за № 331 (п. 6 Договору).
Із витребуваних ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни документів, які стали підставою для укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2019 року, між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 з іншого, квартири АДРЕСА_1 , вбачається наявність:
- нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 , згідно якої вона надає згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на укладення та підписання попереднього договору, щодо майбутнього укладання договору купівлі-продажу квартири.
Судом встановлено, що друга сторінка нотаріально посвідченого договору містить розписку ОСОБА_4 про те, що він отримав від ОСОБА_2 10 000 доларів США за кв. АДРЕСА_1 , що визнавалось ОСОБА_2 у судовому засіданні.
24 грудня 2020 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., зареєстровано в реєстрі за № 337, згідно з якого:
- Дарувальник в особі представника безоплатно передає у власність обдаровуваному квартиру, а обдаровуваний приймає безоплатно у власність цю квартиру, як дарунок. Відчужувана квартира АДРЕСА_1 . Дар оцінено у 70 000 гривень (а.с. 106-108 т. 1).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання удаваним правочину дарування спірної квартири та визнання його договором купівлі-продажу, укладеним під час перебування сторін у шлюбі, та, як наслідок, поділу такого майна як спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на спірної квартири.
Надаючи правовий аналіз спірним правовідносинам, суд взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні визнав обставини того, що між ним та ОСОБА_7 , він імені якої діяв ОСОБА_4 , фактично було укладено 24.12.2020 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а не договір дарування, який було оформлено з метою припинення впливу позивачки на відповідача та відчужувача квартири.
Проте зазначав, що у придбання спірної квартири вкладено його особисті кошти від продажу двох квартир.
Оскільки судом встановлено, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, вчинено з метою приховання іншого правочину – договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який сторони фактично вчинили, то вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання удаваним вищезазначеного договору дарування квартири та визнання укладеним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Натомість, надаючи правову оцінку позовним вимогам ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, суд вважав їх часткового обґрунтованими, оскільки співставлення дат продажу належних відповідачу квартир в Полтавській області - 24.04.2019 року, 05.08.2019 року, та дат внесення грошових коштів за спірну квартиру в м. Одеса – 18.04.2019 року, 10.05.2019 року, обставини відсутності доказів доходів ОСОБА_1 під час перебування сторін у шлюбі, визнання нею, що частина грошових коштів з продажу квартир в Полтавській області була направлена на купівлю квартири в м. Одеса та ремонт, дають підстави для висновку, виходячи із принципу стандарту доказування «поза розумним сумнівом», що відповідач ОСОБА_2 довів суду належними та допустимими доказами, що спірна квартира частково набута ним за свої особисті кошти з продажу двох квартир: квартири АДРЕСА_3 (за ціною 137 637,00 грн); квартири АДРЕСА_4 (за ціною 100 498,00 грн).

Таким чином, суд дійшов висновку що відповідач ОСОБА_2 сплатив свої особисті грошові кошти у розмірі 238 135, 00 гривень (137 637, 00 грн. + 100 498,00 грн), при купівлі квартири АДРЕСА_1 , що складало 41,52% від загальної вартості квартири АДРЕСА_5 , 00 грн, а тому частка квартири еквівалентна зазначеному розміру, є його особистою приватною власністю, що позивачкою не спростовано належними та допустимими доказами.
В свою чергу, грошові кошти за іншу частину спірної квартири, у відсотковому значенні 58,48% від загальної вартості квартири, суд визнав як спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому на частину квартиру, еквіваленту 58,48%, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток 58,48% / 2 = 29,24%, з огляду на що суд дійшов висновку про необхідність поділу квартири АДРЕСА_1 , у таких частках: за ОСОБА_1 у розмірі 30/100 часток, за ОСОБА_2 у розмірі 70/100 часток.
Такий порядок визначення часток, на думку суду, відповідає попереднім висновкам суду, за яким ОСОБА_1 слід виділити частку еквівленту 29,24%, а ОСОБА_2 частку еквівалентну 70,76% (41,52% особиста власність та 29,24% частина спільної сумісної власності). 
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Довід апеляційної скарги про неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, через що, висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи є помилковим, оскільки судом на виконання покладеного на нього обов`язку щодо надання оцінки всім зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному доказу, які містяться у справі, мотивування відхилення або врахування кожного доказу (ч. 3 ст. 89 ЦПК України) належно виконано таке, чого помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують.
Судом взято до уваги твердження відповідача ОСОБА_2 щодо його особистих вкладень в придбання спірної квартири та дано правильну оцінку належним та допустимим доказам у розумінні вимог ст. 77, 78 ЦПК України відповідача.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.04.2019 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В, зареєстровано в реєстрі за № 887, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець), продавець продав за плату, а покупець прийняв у власність за плату, в цілому, квартиру АДРЕСА_3 . Продаж здійснено за ціною, що складає 137 637,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю до посвідчення цього договору (а.с. 144-145 т. 1).
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.08.2019 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області, зареєстровано в реєстрі за № 2663, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець), продавець продав за плату, а покупець прийняв у власність за плату, в цілому, квартиру АДРЕСА_4 . Продаж здійснено за ціною, що складає 100 498,00 грн (а.с. 141-143 т. 1).
Оскільки ціну спірної квартири було обумовлено сторонами попередьного договору як 573 486 грн. 60 копійок, що в еквіваленті складало 21 495 доларів США, на день підписання попереднього договору купівлі-продажу, то 181 424,00 грн, що в еквіваленті складало 6 800 доларів США, за офіційним курсом НБУ, були сплачені ОСОБА_2 на день підписання цього договору; 266 800,00 грн, що в еквівалентні складало 10000 доларів США, за офіційним курсом НБУ, були сплачені ОСОБА_2 до 10.05.2019 року; 125 262,60 грн, що в еквівалентні складало 4 695 доларів США, за офіційним курсом НБУ, ОСОБА_2 сплачував частинами, та повністю сплатив станом на дату підписання договору дарування – 24.12.2020 року.
Судом вірно не взято до уваги доводи сторони позивача щодо неможливості внесення частини першого внеску за спірну квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі 6 700 доларів США (181424, 00 грн) з грошових коштів з продажу першої квартири через те, що квартиру продано 24.04.2019 року, а попередній договір купівлі – продажу спірної квартири був укладений раніше 18.04.2019 року, оскільки згідно пункту 3 договору купівлі-продажу квартири в м. Горішні Плавні, Полтавська області від 24.04.2019 року продаж квартири вчинено за 137637,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю, до посвідчення цього договору.
Вказане узгоджується із поясненнями відповідача ОСОБА_2 , за якими перший внесок за спірну квартиру в м. Одеса, у розмірі 6 700 доларів США, був внесений ним з грошових коштів з продажу належної йому на праві власності першої квартири в Полтавській області, отриманих ним до посвідчення договору купівлі-продажу від 24.04.2019 року.
Тому помилкові доводи апеляційної скарги в наведеній частині не спростовують правильних висновків суду про те, що ОСОБА_2 сплатив свої особисті грошові кошти у розмірі 238 135, 00 гривень (137 637, 00 грн. + 100 498,00 грн) при купівлі квартири АДРЕСА_1 , що складало 41,52% від загальної вартості квартири АДРЕСА_5 , 00 грн, а тому частка квартири еквівалентна зазначеному розміру, є його особистою приватною власністю.
При цьому, відчужена квартира АДРЕСА_3 за 137 637,00 грн була спільною сумісною власністю відповідача з його дружиною ОСОБА_10 , яка надавала згоду на укладення такого договору (п. 5 Договору від 24.09.2019), що свідчить про належність половини такої вказаній особі. Проте, згідно принципу недопустимості повороту до гіршого (non reformatio in peius), що у практиці Верховного Суду означає, що при оскарженні судового рішення його становище не може бути погіршено порівняно з тим, що було досягнуто в попередній інстанції, якщо скаргу подала лише ця сторона, вказане не впливає на правильність ухваленого судом рішення.
Тому не можуть бути взяті до уваги і твердження відзиву на апеляційну скаргу позивачки про не взяття до уваги судом сплату відповідачем його першій дружині половини вартості їх спільної сумісної квартири, яку було відчужено відповідачем 24.04.2019, через що вкладення відповідача у спірну квартиру підлягають зменшенню наполовину, оскільки ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення суду не звертається і таке протирічить вимогам ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Власний розрахунок відповідача в апеляційній скарзі про внесення ним у придбання спірної квартири 15978,76 дол США не підтверджений належними та допустимим доказами, не узгоджується з наявними в матеріалах справи письмовими доказами та не спростовує достовірно та достатньо підтверджені внесені відповідачем саме 238135 грн, що становило 41,52 % від загальної вартості квартири, з урахуванням чого визначено частки сторін у спільній частковій власності.
Доказів внесення відповідачем більшої суми з його особистих коштів суду не надано.
Тому відсутні підстави для відступу від часток, визначених судом, та збільшення частки відповідача у спільній частковій власності до 90 % вартості придбаного майна.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом вірно дано оцінку виниклим спірним правовідносинам сторін та застосовано до них та витлумачено відповідні норми права, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 17 лютого 2026 року 

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова