Справа № 560/11628/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

31 березня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просить: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) щодо ненарахування та невиплати додаткового грошового забезпечення за виконання бойових завдань у період з листопада 2022 року по вересень 2023 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткове грошове забезпечення за виконання бойових завдань у вказаний період відповідно до чинного законодавства України; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсацію за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі, визначеному законодавством.
Ухвалою від 08.07.2025 визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та поновлено цей строк; відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з огляду на таке. 
Вказує, що перебував на військовій службі у складі військової частини НОМЕР_2 з листопада 2022 року. 
Зазначає, що у визначений період, відповідно до бойових наказів, він виконував завдання в умовах, що дають право на отримання додаткових грошових виплат. 
Однак, як стверджує позивач, станом на день подання цієї позовної заяви, відповідні виплати, передбачені чинним законодавством України, відповідачем протиправно йому нараховані не були.
Вказану бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, такою, що порушує його права та законні інтереси.
Відповідач, згідно із позовною заявою, проти задоволення позовних вимог заперечує та просить у їх задоволенні відмовити повністю з таких підстав. 
Відповідач посилається на те, що у спірних правовідносинах діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А отже, як зазначає відповідач, він не допустив порушення прав та законних інтересів позивача. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Саме військова частина НОМЕР_1 здійснювала позивачу грошове забезпечення. 
З наявного у матеріалах справи витягу із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_3 вбачається, що: з 15.11.2022 позивача залучено до складу сил і засобів військової частини НОМЕР_3 , а у період 16.11.2022–26.03.2023 він виконував завдання з охорони, оборони та всебічного забезпечення радіотехнічної та радіолокаційної розвідки у районі н.п. Ясна Поляна Комишуваської селищної громади Запорізької області; 27.03.2023 його вилучено зі складу сил і засобів; з 13.04.2023 позивача знову залучено до виконання аналогічних завдань; у періоди 14.04.2023–29.04.2023 та 30.04.2023–08.07.2023 він виконував ті ж завдання; 09.07.2023 його вилучено зі складу сил і засобів; з 29.07.2023 позивача знову залучено до складу сил і засобів військової частини НОМЕР_3 у тому ж районі; у період 30.07.2023–20.09.2023 він виконував аналогічні завдання; 21.09.2023 його вилучено зі складу сил і засобів.
Із посвідчень про відрядження, копії яких наявні у матеріалах справи, убачається, що позивач у відповідні проміжки часу був відряджений із військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_3 для виконання спеціальних (бойових) завдань у Запорізькій області.
Ці документи узгоджуються за змістом із витягом із журналу бойових дій.
З довідки військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2025 № 1798/102/7/594/с про суми нарахованого доходу за період служби з 03.11.2022 по 30.09.2023 суд установив, що позивачу в спірний період фактично нараховувалася і виплачувалася додаткова винагорода за постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - постанова № 168 у редакціях, чинних у спірні періоди), проте не у розмірі, який збільшується до 100 000 грн. 
Зокрема, у довідці відображено такі суми додаткової винагороди: 28 000 грн у листопаді 2022 року, 30 000 грн у грудні 2022 року, січні та лютому 2023 року, 26 129,03 грн у березні 2023 року, 21 000 грн у квітні 2023 року, 30 000 грн у травні, серпні та вересні 2023 року, 13 548,39 грн у липні 2023 року. 
Спір у цій справі стосується не повної відсутності будь-якої додаткової винагороди, виплаченої позивачеві, а ненарахування та невиплати її позивачу у більшому, належному розмірі.
Між сторонами відсутній спір щодо самого проходження військової служби позивачем, виплати грошового забезпечення та нарахування певної додаткової винагороди; спірним є саме питання про наявність права позивача на додаткову винагороду у розмірі, який збільшується до 100 000 грн, а також про спосіб захисту права позивача, у зв`язку з її несвоєчасною виплатою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII у редакціях, чинних у спірні періоди) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За статтею 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. 
Відповідно до частин першої — четвертої статті 9 цього Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Із приводу спірного періоду 16.11.2022–31.05.2023, то суд вказує на таке. 
У цей період підлягав застосуванню, зокрема, пункт 1 Постанови № 168 у редакції, чинній станом на відповідні дати. 
Відповідно до абзацу першого пункту 1 цієї постанови, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Щодо спірного періоду 01.06.2023–30.09.2023, то суд зазначає про таке. 
Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 09.08.2023 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» внесено зміни до Постанови № 168, при цьому сам нормативний акт прямо передбачив, що в частині виплати додаткової винагороди ці зміни застосовуються з 1 червня 2023 року. 
У редакції, застосовній до цього періоду, Постанова № 168, крім пункту 1, містила також пункт 1-2, за яким, виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії; захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини (виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).
Та пункт 2-1, за яким, установлено, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають: порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови; особливості виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пунктах 1-1 і 1-2 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту; порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги.
Отже, суд виходить із того, що, як до 01.06.2023, так і після цієї дати законодавче регулювання виходило з того, що матеріально-правовою підставою для збільшення додаткової винагороди до 100 000 грн є саме безпосередня участь у бойових діях або забезпечення здійснення відповідних заходів за умов, прямо визначених постановою № 168 Кабінету Міністрів України.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260 у редакціях, чинних у спірні періоди). 
Цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
За пунктом 2 Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
За пунктом 3 цього Порядку, підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
За пунктом 8 Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).
Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.
Суд враховує ці приписи як загальну процедурну основу виплати грошового забезпечення військовослужбовцям. 
Разом із тим, суд виходить із того, що Порядок № 260 не може змінювати чи звужувати обсяг прав військовослужбовців, прямо визначених Постановою № 168.
При цьому, відповідач на підтвердження своєї позиції посилається на окреме доручення Міністра оборони України № 912/з/29 від 23.06.2022.
Так, із цього доручення вбачається, що до бойових дій або заходів, зокрема, належить виконання бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями. 
Цим же дорученням передбачено, що документальне підтвердження безпосередньої участі здійснюється, зокрема, на підставі бойових наказів, бойових розпоряджень, журналів бойових дій, бойових донесень, рапортів командирів тощо.
У той же час, суд враховує це доручення не як самостійне джерело матеріального права, а як акт, на який відповідач реально спирався при обґрунтуванні своєї бездіяльності. 
Суд зазначає, що обсяг права позивача визначається насамперед Постановою № 168, яка має вищу юридичну силу.
Із приводу підтвердження права позивача на додаткову винагороду у розмірі, який збільшується до 100 000 грн, суд зазначає про таке.
З огляду на викладене вище, суд виходить із того, що право на додаткову винагороду у розмірі, який збільшується до 100 000 грн, залежить не від самого лише факту проходження служби в умовах воєнного стану і не від абстрактного виконання будь-яких завдань, а від наявності умов, прямо встановлених абзацом другим пункту 1 Постанови № 168: безпосередня участь у бойових діях або забезпечення здійснення відповідних заходів, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення.
У цій справі такі обставини щодо позивача підтверджуються сукупністю письмових доказів, насамперед витягом із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_3 , який містить конкретні відомості про: район виконання завдань позивачем — АДРЕСА_1 ; характер завдань — охорона, оборона та всебічне забезпечення радіотехнічної та радіолокаційної розвідки; перебування позивача у складі сил і засобів військової частини НОМЕР_3 у відповідні дати; включення і вилучення позивача зі складу сил і засобів.
Ці дані узгоджуються з посвідченнями про відрядження і не спростовані відповідачем.
Більше того, характер зазначених у журналі завдань відповідає тим видам бойових (спеціальних) завдань, які сам відповідач вважав релевантними, посилаючись на окреме доручення № 912/з/29, де прямо згадується всебічне забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями.
Отже, суд доходить висновку, що подані у справі письмові докази є достатніми для підтвердження права позивача на додаткову винагороду у розмірі, який збільшується до 100 000 грн, за тими періодами, які підтверджені матеріалами справи.
Водночас, посилання відповідача на те, що у військової частини НОМЕР_1 відсутні документи, необхідні для виплати 100 000 грн позивачеві, не може бути визнано достатнім доказом правомірності його бездіяльності.
По-перше, саме на відповідача покладено обов`язок довести правомірність своєї бездіяльності та подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази. 
Відповідач цього обов`язку належно не виконав: замість спростування конкретних документів позивача він фактично обмежився загальним твердженням про їх відсутність у себе.
По-друге, відповідач не спростував достовірність витягу із журналу бойових дій і не довів, що він не міг бути використаний для прийняття рішення про нарахування виплати, тим більше що саме журнал бойових дій названий у окремому дорученні № 912/з/29 серед документів, на підставі яких підтверджується безпосередня участь.
По-третє, відповідач сам визнав, що позивачу в спірний період виплачувалася додаткова винагорода за постановою № 168, тобто мав відомості про проходження позивачем служби, його перебування у відрядженнях та виконання ним відповідних завдань.
Тому суд відхиляє цей довід відповідача.
Із приводу конкретних періодів, за які позов підлягає задоволенню, то суд виходить із таких міркувань. 
Позивач просить захисту своїх прав в межах періоду з листопада 2022 року по вересень 2023 року, конкретизуючи його як три часові проміжки. 
Водночас, суд вирішує спір не за твердженнями сторін самими по собі, а за письмовими доказами у справі.
Так, із витягу із журналу бойових дій убачається, що: у першому періоді позивач перебував у складі сил і засобів по 26.03.2023 включно, тоді як 27.03.2023 є датою вилучення; у другому періоді — по 08.07.2023 включно, тоді як 09.07.2023 є датою вилучення; у третьому періоді журнал фіксує виконання завдань до 20.09.2023, однак суд не виходить за межі позовної вимоги, сформульованої позивачем до 04.09.2023.
Отже, належними і допустимими доказами підтверджено право позивача за такі періоди: 16.11.2022–26.03.2023; 13.04.2023–08.07.2023; 29.07.2023–04.09.2023.
За таких обставин і правових підстав, у цій частині позов підлягає частковому задоволенню, оскільки право позивача доведено не за весь календарний період «листопад 2022 — вересень 2023» безперервно, а лише за вказані підтверджені проміжки часу.
Щодо другої позовної вимоги, то суд вказує на таке. 
Друга позовна вимога підлягає задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену абзацом другим пункту 1 Постанови № 168, за встановлені судом періоди.
Разом із тим, суд враховує, що частина додаткової винагороди вже була фактично виплачена позивачу в менших сумах, що підтверджується довідкою про доходи. 
Тому для уникнення подвійного стягнення належним способом захисту є зобов`язання відповідача донарахувати та виплатити різницю між належною сумою та фактично виплаченими сумами позивачеві.
Із приводу третьої позовної вимоги, то суд зазначає таке. 
Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі, визначеному законодавством.
За статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі – Закон № 2050-III у редакціях, чинних у спірні періоди), компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Стаття 3 Закону № 2050-III визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Аналогічні приписи містять пункти 2, 3, 4, 5, 7 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Так, Верховний Суд у рішенні від 11.04.2025 у зразковій справі № 280/8933/24 дійшов висновку, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, є складовою грошового забезпечення, а тому у разі порушення строків її виплати на такі правовідносини поширюються Закон № 2050-III і Порядок № 159. 
Окрім того, суд враховує постанову Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, у якій також підтверджено застосування Закону № 2050-III до вимог про компенсацію втрати частини доходів при затримці належних виплат.
Водночас у цій справі конкретний розмір компенсації не обчислений, оскільки він залежить від: суми, яка підлягає донарахуванню відповідачем на виконання цього рішення суду; місяця, за який така сума належала до виплати; індексу інфляції за відповідний період прострочення; дати фактичної виплати.
За таких обставин, пряме стягнення з відповідача конкретної грошової суми компенсації у цьому рішенні є передчасним. 
Для ефективного захисту права позивача суд вважає за необхідне змінити спосіб захисту цієї вимоги та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-III і Порядку № 159 після здійснення нарахування основної суми додаткової винагороди. 
Суд виходить із того, що такий спосіб захисту узгоджується з частиною другою статті 9 та пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України.
На підставі досліджених доказів та наведених норм права суд доходить висновку, що військова частина НОМЕР_1 не довела правомірності своєї бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у розмірі, який збільшується до 100 000 грн, за періоди, підтверджені матеріалами справи. 
У цій частині позов підлягає задоволенню.
Разом із тим позов підлягає частковому, а не повному задоволенню, оскільки: право позивача доведено лише за конкретні встановлені судом періоди; вимога про компенсацію підлягає задоволенню не шляхом прямого стягнення невизначеної суми, а шляхом зобов`язання відповідача здійснити її нарахування і виплату відповідно до спеціального законодавства.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України, підлягають стягненню на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 807,47 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої абзацом другим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», розмір якої збільшується до 100 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії рф, за такі періоди: з 16 листопада 2022 року по 26 березня 2023 року; з 13 квітня 2023 року по 08 липня 2023 року; з 29 липня 2023 року по 04 вересня 2023 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену абзацом другим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», розмір якої збільшується до 100 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії рф, за періоди: з 16 листопада 2022 року по 26 березня 2023 року; з 13 квітня 2023 року по 08 липня 2023 року; з 29 липня 2023 року по 04 вересня 2023 року, з урахуванням сум додаткової винагороди, фактично виплачених у спірний період.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми додаткової винагороди, визначеної пунктом 3 резолютивної частини цього рішення суду, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, за весь період прострочення по дату фактичної виплати.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 807 (вісімсот сім) грн 47 коп за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) 	
 		
Головуючий суддя 		Є.В. Печений