ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/7633/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року 
у справі №340/7633/24 
за позовом ОСОБА_1 
до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області 
третя особа Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками 
про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, в якому просив стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розпочався з 01.07.2024 і триває по 27.11.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У зв`язку з відмовою відповідача у наданні можливості працювати неповний робочий день у період перебування у відпустці по догляду за дитиною, позивач звернувся до суду за захистом свого права на працю. Судовим рішенням визнано протиправною відмову у наданні дозволу на роботу неповний робочий час. Разом з тим, незважаючи на судове рішення, що набрало законної сили, відповідач не допускає позивача до роботи на умовах неповного робочого часу. Позивач зазначає, що в такому випадку має місце вимушений прогул з провини відповідача у справі, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року адміністративний позов задоволено. 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 297?935,00 грн за період з 01.07.2024 по 02.05.2025.
Допущено до негайного виконання в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, а саме: 28?439,20 грн.
Рішення суду мотивовано встановленням факту вимушеного прогулу та наявності підстав для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області подали, кожен окремо, апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду як таке, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Позивач, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не погоджується з розрахунком суду щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказує, що судом неправильно визначено середньоденний заробіток позивача.
Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що недопуск працівника, що перебуває у відпустці, до роботи на умовах неповного робочого часу не є вимушеним прогулом, а отже відсутні підстави для стягнення середнього заробітку.
Позивач (його представник), представник відповідача в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином. Від відповідача надійшло письмове клопотання про розгляд справи без участі його представника.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.12.2025 до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.
Представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечує, апеляційну скаргу відповідача підтримує, вважає правильними доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 08.09.2016 №134-к з 08 вересня 2016 року призначений на посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області.
Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 27.03.2024 №5-к позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 26.03.2024 по 18.11.2025 включно.
Відповідно до поданої позивачем заяви від 30.04.2024 про допуск його до роботи на умовах неповного робочого часу, а саме: тридцять п`ять годин на тиждень з 07.05.2024, наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 07.05.2024 №12-к наказано вважати ОСОБА_1 , заступника начальника служби, таким, що приступив до виконання своїх посадових обов`язків з 07 травня 2024 року на умовах неповного робочого часу, а саме: тридцять п`ять годин на тиждень з 07.05.2024. 
Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 03.06.2024 №14-к позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 04.06.2024 по 18.11.2025 включно.
Згідно наказу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 03.06.2024 №207-к позивача звільнено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» як такого, що відмовився від переведення на запропоновану посаду, з виплатою компенсацій відповідно до чинного законодавства.
01.07.2024 (в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) ОСОБА_1 звернувся до начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Л.В. із заявою про допуск його до роботи на умовах неповного робочого часу, а саме: двадцять годин на тиждень з 01.07.2024.
Листом №197-01.1/01.1/05.12-24 від 01.07.2024 начальник Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області відмовив позивачу у наданні згоди на встановлення неповного робочого дня/тижня через відсутність передбачених законом підстав для цього, посилаючись на те, що частина третя статті 56 Закону України «Про державну службу» передбачає виключний перелік, в яких випадках керівник державної служби зобов`язаний установити для державного службовця неповний робочий день або неповний робочий тиждень, а саме: на прохання вагітної жінки, одинокого державного службовця, який має дитину віком до 14 років або дитину з інвалідністю, у тому числі, яка перебуває під його опікою, або який доглядає за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку. В інших випадках неповний робочий день або неповний робочий тиждень для державного службовця може встановлюватися за згодою керівника державної служби.
Вказані обставини встановлені також рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року справа №340/4438/24.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №340/4438/24, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2025 року, задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Лілії Валентинівни, Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області. 
Визнано протиправними дії начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Лілії Валентинівни щодо відмови у допуску ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною.
Зобов`язано начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілову Лілію Валентинівну допустити ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною.
Вважаючи, що недопуск позивача до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною призвів до вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду із цим позовом про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з такого. 
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є соціальною відпусткою.
Відповідно до ч.1, 4 ст.18 цього Закону після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.
Аналогічні норми містяться в ст.179 КЗпП України, згідно яким за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства (ч.4)
За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома (ч.9)
Особи, зазначені в цій статті, повинні повідомити роботодавця про дострокове припинення такої відпустки не пізніш як за 10 календарних днів до дня дострокового припинення такої відпустки (ч.10).
Отже, наведені норми 4 ст.18 Закону України «Про відпустки», ч.9 ст.179 КЗпП України визначають право працівника за власним бажанням, перебуваючи у відпустці для догляду за дитиною (тобто не виходячи з відпустки і не перериваючи таку відпустку), працювати на умовах неповного робочого часу.
Одночасно законодавець надає можливість використати відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повністю або частково в межах установленого періоду (впродовж строку досягнення дитиною трьох років), а це означає, що особа, яка фактично доглядає за дитиною, може у будь-який час перервати та знову продовжити таку відпустку. І саме у такому випадку працівник має попередити роботодавця про свій намір вийти на роботу за 10 календарних днів до дня дострокового припинення відпустки (ч.10 ст.179 КЗпП України).
В спірному випадку, виходячи із суті поданої позивачем заяви від 01.07.2024, позивач не мав наміру достроково припиняти відпустку по догляду за дитиною, а просив допустити його до роботи на умовах неповного робочого часу, перебуваючи при цьому у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що виключає необхідність попередження відповідача про свій намір вийти на роботу за 10 календарних днів, як то помилково вважає відповідач. 
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що питання стосовно права позивача працювати на умовах неповного робочого часу під час перебування його у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку було предметом судового розгляду у межах справи № 340/4438/24.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі №340/4438/24, яке набрало законної сили, визнано право позивача працювати на умовах неповного робочого часу в період перебування його у такій відпустці і встановлено порушення цього права начальником Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області. 
В той же час, суд апеляційної інстанції не погоджується з судом першої інстанції, що відмова у допуску працівника до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку має наслідком виплату такому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки неможна вважати, що у такому випадку у працівника виник вимушений прогул в розумінні Кодексу законів про працю України. 
Як правильно зауважено відповідачем, вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і він не підлягає розширеному тлумаченню. 
Так, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті (ч.3 ст.235 КЗпП України).
У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.5 ст.235 КЗпП України).
Відповідно до ст. 236 КЗпП у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Верховний Суд у постанові від17.01.2024 у справі №708/447/23 вказав, що виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість належним чином реалізовувати працівником своє право на працю. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. 
Верховний Суд у постанові від 07.02.2024 у справі №522/7990/17 вказав, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
В спірному випадку має місце не незаконне звільнення, а відмова у допуску до роботи на умовах неповного робочого часу у період перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що не має наслідком поновлення на роботі, відповідно, не є свідченням наявності вимушеного прогулу у розумінні частини другої статті 235 КЗпП України, на яку послався суд першої інстанції. 
Норми, яка б передбачала виплату середнього заробітку за наведених позивачем і встановлених у цій справі обставин, Кодекс законів про працю України не містить.
Враховуючи, що оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями Кодексу законів про працю України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю, при вирішення спірного питання відсутні підстави для застосування аналогії права. 
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Суд першої інстанції під час розгляду справи не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми права, що відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.
Керуючись ст. 310, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області задовольнити.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у справі №340/7633/24 скасувати, ухвалити нове рішення.
В позові відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, встановлені ст.ст.328,329 КАС України. 

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров