Справа №567/395/26
Провадження №2/567/468/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2026 року 	м. Острог	

Острозький районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя - Василевич О.В. 
секретар - Клімович О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ТОВ "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

ТОВ "Споживчий центр" звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №18.01.2025-100001004 від 18.01.2025 року у розмірі 12 450 грн., мотивуючи тим, що відповідно до договору укладеного в електронній формі відповідачка отримала кредит у розмірі 5 000 грн., зі строком користування 155 календарних днів та зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою у розмірі 1 % за день користування кредитом (ставка «стандарт»), яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів, та за ставкою 0,5 % за день користування кредитом (ставка «економ»), яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «стандарт». Також умовами кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 9 % від суми кредиту, що становить 450 грн. та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 450 грн. у кожному з двох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. 
Позивач зазначає, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме 18.01.2025 року надав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, шляхом електронного переказу за реквізитами, вказаними позичальником у заяві на отримання кредиту, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. 
Вказує, що у порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та допустила виникнення заборгованості, розмір якої станом на день звернення до суду становить 12 450 грн., яка складається з: 5 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4 650 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 900 грн. - заборгованість за комісією з обслуговування кредиту та 1 900 грн. - заборгованість за неустойкою. 
За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом у розмірі 12 450 грн., а також судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Ухвалою суду від 12.03.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інших процесуальних дій не вчинялося.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданому до суду разом з позовом клопотанні просив розгляд справи здійснювати у його відсутності.
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином у відповідності до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України. 
У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідачка в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечила проти позову та просила у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що нарахування позивачем пені здійснено неправомірно та всупереч пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Вказує, що при укладенні кредитного договору вона дійсно погодила сплату комісію за надання кредиту, водночас позивач не роз`яснив їй за які саме розрахунково-касові операції буде стягуватись комісія за обслуговування кредиту. Посилаючись на ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» вважає, що передбачена кредитним договором умова про встановлення комісії за обслуговування кредиту є нікчемною. Крім того, відповідачка одночасно з відзивом на позовну заяву надала докази на підтвердження розірвання шлюбу та зміни свого прізвища на дівоче, а також надала докази на підтвердження погіршення свого матеріального становища після укладення кредитного договору та розірвання шлюбу.
Позивач в поданій до суду відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідачки, викладених у відзиві на позовну заяву, мотивуючи тим, що відповідачка всупереч ст.ст.12, 81 ЦПК України не надала жодних доказів в обгрунтування своїх доводів, заперечення відповідачки мають виключно декларативний характер та не спрямовані на спростування конкретних фактичних обставин, які доведені позивачем належними і допустимими доказами. Вказує, що кредитний договір укладений в електронній формі з дотриманням положень чинного законодавства, особу відповідачки при укладенні кредитного договору було ідентифіковано з допомогою системи BankІD, між сторонами кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов та кредитні кошти були перераховані позивачем на картковий рахунок відповідачки за допомогою інтернет-еквайрингу, а відтак позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та відповідно до умов такого договору. Зазначає, що нарахування процентів за користування кредитом, комісійних платежів за кредитним договором та пені здійснено у відповідності до положень умов кредитного договору та чинного законодавства, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про їх стягнення. 
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
З досліджених судом доказів встановлено, що 18.01.2025 р. між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір в електронній формі, який складається з пропозиції позивача про укладення кредитного договору (оферта) від 18.01.2025 року, заявки відповідачки №18.01.2025-100001004 від 18.01.2025 року про укладення кредитного договору та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №18.01.2025-100001004 від 18.01.2025 року, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 5 000 грн. на особисті потреби, строком на 155 календарних днів – з 18.01.2025 року по 21.06.2025 року, та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % за день користування кредитом (ставка «стандарт»), яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів, та за ставкою 0,5 % за день користування кредитом (ставка «економ»), яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «стандарт». Також умовами кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 9 % від суми кредиту, що становить 450 грн. та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 450 грн. у кожному з двох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом (а.с.10-16).
Згідно п.2.1 та п.2.2 кредитного договору такий електронний кредитний договір частиною якого є пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Електронний кредитний договір складається з електронних документів, які містять всі його істотні умови, а саме з : 1) пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), розміщеної на вебсайті кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; 2) заявки, сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем, та 3) відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті (а.с.10). 
Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (ст.ст.205, 207 ЦК України).
Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію").
Вищенаведене узгоджується з правовими позиціями, які викладені у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 р. у справі №404/502/18, від 09.09.2020 р. у справі №732/670/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 16.12.2020 р. у справі №561/77/19.
Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно ЦПК України. 
Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні заявки-анкети для отримання кредиту, зробленої під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту позивача) вказується особа, яка створила таку заявку-анкету. 
Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору.
Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір підписаний відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового пароля-ідентифікатора. Укладення між сторонами вищевказаного договору відповідачкою не оспорюється та підтверджується належними та допустимими доказами. 
Тобто, підписавши договір одноразовим ідентифікатором, відповідачка підтвердила, що вона погоджується виконувати його умови та розуміє його зміст.
Враховуючи, що згідно вищевказаних положень кредитного договору, з його укладенням сторони домовились, що укладення такого договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню первісним кредитором ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, а відтак сторонами дотримано вимоги щодо укладення правочину, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
З доводів позивача встановлено, що він виконав свої зобов`язання та 18.01.2025 року в день укладення кредитного договору надав відповідачці кредитні кошти у розмірі 5 000 грн., які було перераховано з використанням сервісу онлайн платежів (призначення платежу – видача за кредитним договором №18.01.2025-100001004) на картковий рахунок згідно реквізитів, вказаних ОСОБА_1 при оформленні заявки для отримання кредиту, що об`єктивно підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 20.02.2026 р. 
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами з приводу отримання відповідачкою кредиту у ТОВ «Споживчий центр». 
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідачка в порушення взятого на себе зобов`язання своєчасно не здійснила погашення основної суми заборгованості та не повернула кредит. 
Згідно розрахунку заборгованості борг ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 5 000 грн. 
Відповідачка не надала суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості за тілом кредиту, а відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості в цій частині, за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідачки, приймається судом як достовірний.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою було порушено обов`язок з повернення кредитних коштів та вказана обставина в ході судового розгляду відповідачкою не спростована, а відтак у позивача виникло право вимагати повернення позики у розмірі 5 000 грн. 
Відповідно до ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, звертаючись до суду з вимогами про погашення заборгованості, просив стягнути, окрім заборгованості за тілом кредиту, також заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. 
Отримавши кредитні кошти, відповідачка погодилася сплатити проценти за користування ними у розмірі визначеному договором, що обумовлено кредитним договором та відповідає вимогам ст.ст.1054, 1056-1 ЦК України. 
Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони досягнули спільної згоди та встановили розмір відсотків: 1) 1 % за день користування кредитом (процентна ставка "Стандарт"), яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених в графіку платежів; 2) 0,5 % за один день користування кредитом (процентна ставка "Економ"), яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт".
Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд враховує, що кредитним договором №18.01.2025-100001004 від 18.01.2025 р. визначено, що кредит надано строком на 155 днів, тобто з 18.01.2025 р. по 21.06.2025 р. 
Згідно розрахунку заборгованості, визначеної позивачем та не спростованої відповідачкою, борг ОСОБА_1 зі сплати відсотків за користування кредитом, заявлений до стягнення, становить 4 650 грн. 
Враховуючи те, що відповідачкою не було погашено тіло кредиту, позивач правомірно нараховував до кінця строку дії кредитного договору проценти за користування кредитом, нараховуючи кожний день на неповернуту суму заборгованості за кредитом передбачену кредитним договором процентну ставку у розмірі 1 % (протягом 3 перших чергових періодів) та ставку у розмірі 0,5 % (протягом наступних чергових періодів після 3 перших чергових періодів), що підтверджується складеним позивачем розрахунком заборгованості, та розмір якої за 155 днів становить 4 650 грн. (5 000 грн. х 1 % х 93 дні кредитування протягом 3 періодів (1 період = 31 календарний день) = 4 650 грн.; 5 000 грн. х 0,5 % х 62 дні кредитування протягом 2 періодів (1 період = 31 календарний день) = 1 550 грн; разом 6 200 грн. (4 650 грн. + 1 550 грн. = 6 200 грн.); та з урахуванням сплачених відповідачкою 1 550 грн. в рахунок погашення заборгованості залишок боргу за відсотками за користування кредитом становить 4 650 грн. (6 200 грн. – 1 550 грн. = 4 650 грн.)),яка на даний час не сплачена, а відтак вказана сума також підлягає стягненню з відповідачки. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Комісія була також відображена і в тексті кредитного договору, який був підписаний відповідачкою, що свідчить про обізнаність останньої щодо включення комісії до загальних витрат за договором.
Умовами кредитного договору передбачено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 9 % від суми кредиту та дорівнює 450 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 450 грн. у кожному з двох чергових періодів наступних за першим черговим періодом, тобто 900 грн. (450 грн. х 2 періоди = 900 грн.) (п.8-9 кредитного договору) (а.с.14 на звороті).
Згідно розрахунку заборгованості борг ОСОБА_1 зі сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 900 грн., водночас з доводів позивача судом встановлено, що відповідачка частково сплатила заборгованість за кредитним договором, зокрема в сумі 600 грн., а відтак залишок боргу зі сплати комісії за обслуговування кредиту становить 300 грн., який на даний час не сплачений, відтак вказана сума також підлягає стягненню з відповідачки.
При вирішенні позовної вимоги про стягнення неустойки у розмірі 1 900 грн. суд виходить з наступного.
Згідно пункту 17 кредитного договору, за кожень день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконання/неналежного виконання зобов`язання нараховується неустойка в розмірі 75 грн. (а.с.15).
Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який триває на даний час.
Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року №183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
За наведених обставин стягнення неустойки у розмірі 1 900 грн. за вищевказаним кредитним договором у період дії воєнного стану не відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що відповідачка належних доказів повернення грошових коштів за кредитним договором суду не надала. 
Факт укладення договору, отримання кредитних коштів у визначеному договором розмірі та розміру заборгованості за кредитним договором, зокрема щодо правильності розрахунку в ході розгляду справи відповідачкою не спростовано. 
Сума заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідачки, встановлена судом на підставі досліджених доказів, достовірність та належність яких відповідачкою не спростована, а тому підлягає стягненню з відповідачки у розмірі, визначеному судом.
Окрім того загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18).
Як встановлено судом, укладений відповідачкою кредитний договір нею не оспорювався та не визнавався судом недійсним.
У разі неспростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому суд враховує, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, сплати відсотків за їх користування та комісії.
З врахуванням наведеного, сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідачки становить 9 950 грн., в тому числі: 5 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4 650 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 300 грн. - заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути понесені останнім витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 2 127,78 грн. (9 950 грн. х 2 662,40 грн. / 12 450 грн. = 2 127,78 грн.).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, -
у х в а л и в:

Позов ТОВ "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (зарєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (юридична адреса: м.Київ, вул.Саксаганського, 133-А, індекс 01032, код ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором № 18.01.2025-100001004 від 18.01.2025 р. в розмірі 9 950 (дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" судовий збір у розмірі 2 127 (дві тисячі сто двадцять сім) грн. 78 коп. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 08.04.2026 року.

Суддя Острозького районного суду	Василевич О.В.