КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/14863/24-ц
номер провадження №22-ц/824/2953/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року /суддя Новак Р.В./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Баліна Павла Павловича, Державного реєстратора департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Тараненко Ольги Олегівни, Державного реєстратора департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Микитенко Олени Віталіївни, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішень державних реєстраторів, визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів, визнання за ним права власності на об`єкти нерухомого майна.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2025 провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову.
26.08.2025 представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Воротиленко О.С. подав заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 130 000,00 грн.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року заяву третьої особи задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн, в іншій частині заяви відмовлено. /т. 2 а.с. 240-245/
Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження вимог апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. У апеляційній скарзі зазначає, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з істотним порушенням норм процесуального права та є необґрунтованим. Суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення питання про розподіл судових витрат, недоведеними визнав обставини, які насправді не були належним чином підтверджені доказами, а також зробив висновки, які не відповідають встановленим обставинам справи. Вказував, що заявлений третьою особою розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 130 000,00 грн є явно завищеним і не відповідає критеріям співмірності, передбаченим ч. 4 ст. 137 ЦПК України. На думку апелянта, суд не врахував, що справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, провадження було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. Більшість заявлених послуг, зокрема, підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення, окремі письмові пояснення щодо постанов Верховного Суду, витрати на роздруківку, копіювання та послуги таксі, не є необхідними та неминучими для захисту прав третьої особи.
Апелянт наголошує, що в акті приймання-передачі юридичних послуг від 26.08.2025 відсутній детальний розрахунок часу, витраченого адвокатом на виконання кожної послуги, що унеможливлює перевірку співмірності заявленої вартості з фактично виконаним обсягом робіт. Крім того, значна частина витрат стосується справи №757/10668/24-ц про забезпечення позову, яка не є тотожною даній справі, а їх взаємозв`язок судом першої інстанції належним чином не досліджений.
Представник позивача також звертав увагу на відсутність доказів фактичного понесення витрат - платіжних документів, підтвердження перерахування коштів адвокату, що, на його переконання, є обов`язковою умовою для відшкодування відповідно до практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини. Суд першої інстанції, на думку апелянта, поверхнево підійшов до оцінки заперечень позивача, не навів мотивів, чому саме сума 30 000,00 грн визнана співмірною, та фактично проігнорував більшість аргументів, викладених у запереченнях від 08.09.2025. Такі дії суду порушують вимоги ст.ст. 263, 265 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також принципи змагальності та рівності сторін.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про стягнення 130 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Апелянт наголошує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив заявлену суму витрат зі 130 000,00 грн до 30 000,00 грн, не надавши жодних конкретних мотивів такого зменшення щодо кожної окремої послуги, переліченої в акті приймання-передачі від 26.08.2025. На переконання апелянта, суд ігнорував взаємозв`язок між справою № 757/14863/24-ц та справою № 757/10668/24-ц про забезпечення позову, хоча саме скасування заходів забезпечення в апеляційному порядку стало однією з підстав для відмови позивача від позову.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував критерії співмірності, передбачені ст. 137 ЦПК України, не врахував релевантну практику Верховного Суду , зокрема постанови щодо достатності детального опису послуг без обов`язкового погодинного розрахунку, можливості відшкодування витрат, які підлягають сплаті, навіть якщо вони ще не сплачені фактично. Суд не надав жодної оцінки доводам, викладеним у відповіді на заперечення від 09.09.2025, зокрема аргументам про недобросовісну поведінку позивача, який неодноразово звертався до суду з безпідставними вимогами.
Окрім того, апелянт звертає увагу на наявність фактичних неточностей в описовій частині додаткового рішення, що свідчить про поверхневий підхід суду до розгляду заяви. На думку апелянта, такі порушення суперечать вимогам ст.ст. 263, 265 ЦПК України, принципу верховенства права, змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) та позиціям Європейського суду з прав людини щодо права на мотивоване судове рішення.
Апелянт вважає, що третя особа повністю довела обґрунтованість, реальність та необхідність понесених витрат у повному обсязі.
Інші учасники справи про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформовані належним чином, відзивів на апеляційні скарги до суду не надали.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а додаткове рішення суду першої інстанції - залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що провадження у справі № 757/14863/24-ц закрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2025 у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від позову. 
26.08.2025 представник третьої особи ОСОБА_3 -  адвокат Воротиленка О.В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення 130 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат надано договір про надання правової допомоги від 08.11.2019 з додатковими угодами, акт приймання-передачі юридичних послуг від 26.08.2025, ордер та інші підтверджуючі витрати документи. 
Суд першої інстанції, дослідивши докази, дійшов вірного висновку про часткову співмірність заявлених витрат і стягнення 30 000,00 грн, відмовивши в решті, в тому числі в частині «гонорару успіху».
Постановляючи оскаржене додаткове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ч. 8 ст. 141 ЦПК України про те, що розмір витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів; ст. 137 ЦПК України про те, що витрати на правничу допомогу визначаються згідно з договором та доказів щодо обсягу і вартості послуг і мають бути співмірними зі складністю справи, часом, обсягом робіт, ціною позову та значенням справи для сторін; ч. 5 ст. 142 ЦПК України про те, що при закритті провадження відповідач (третя особа) має право на компенсацію витрат у разі необґрунтованих дій позивача; практикою Верховного Суду щодо критеріїв реальності, розумності та співмірності витрат.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що хоча третя особа довела наявність необґрунтованих дій позивача, зокрема, подання та подальша відмова від позову після неодноразових звернень, заявлений розмір 130 000,00 грн є завищеним, не співмірним зі складністю справи, яка розглядалась у порядку спрощеного провадження, позивач відмовився від позову, розгляду по суті не відбулось, а тому «гонорар успіху» також стягненню не підлягає.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і відхиляє доводи апеляційних скарг з таких підстав.
Доводи представника ОСОБА_1 про те, що 30 000,00 грн є завищеними, а також про відсутність доказів фактичної оплати витрат, колегія відхиляє. 
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат достатньо підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості, що підлягає сплаті (акт приймання-передачі юридичних послуг від 26.08.2025, договір та додаткові угоди). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє відповідне заперечення (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України), і суд першої інстанції достатньо мотивував своє рішення, врахувавши заперечення позивача.
Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_3 , колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення повної суми 130 000,00 грн, зокрема, і в частині «гонорару успіху». Суд повинен оцінювати такі витрати за критеріями реальності, необхідності та розумності.
«Гонорар успіху» визначено додатковою угодою від 06.11.2024 р. до договору про надання правничої допомоги як гонорар, який виплачується адвокату за отримання позитивного результату при вирішенні справи по суті. /т. 2 а.с. 174/
Така винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як «гонорар успіху», за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні ст.ст. 632, 903 ЦК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, а залежить від розгляду справи по суті. У даній справі позивач відмовився від позову, розгляд справи по суті не відбувався, кінцеве рішення по суті позовних вимог судом не ухвалювалось.
Таким чином, додаткове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.ст. 133, 137, 141, 142 ЦПК України), а доводи апеляційних скарг є необґрунтованими і такими, що не спростовують встановлених судом обставин та правильності застосування норм права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на кожного з апелянтів.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: