ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/827/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, адвокат Ковальчук Дмитро Володимирович, в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (далі – Департамент, відповідач) про визнання протиправним рішення Департаменту від 16.01.2026 № 33.2-13/233.2026 про відмову ОСОБА_1 у оформленні та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та зобов`язати Департамент оформити та видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 29.12.2025 звернувся до Департаменту із заявою про оформлення та видачу довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, однак рішенням від 16.01.2026 йому відмовлено.
Зауважує, що в оскаржуваній відмові відсутнє обґрунтування прийняття такого рішення, а лише процитовано статтю 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та пункт 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі – Порядок №509) та виснувано, що відсутні підстави для видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Така позиція фактично позбавляє можливості позивача усунути підстави відмови в досудовому порядку, оскільки відповідачем їх не наведено.
Просить суд звернути увагу, що місце постійного проживання ОСОБА_1 – квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтвом про право власності на житло, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Лише 05.08.2025 позивач змінив зареєстроване місце проживання на АДРЕСА_2 .
Враховуючи наведені обставини просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-3).
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 15).
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву від 02.02.2026 позовні вимоги не визнала мотивуючи тим, що Порядок № 509 встановлює взаємопов`язану адміністративну процедуру: обов`язок заявника надати документи та відомості, що підтверджують наявність передбачених законом підстав, і обов`язок уповноваженого органу перевірити ці документи та встановити наявність або відсутність таких підстав. За відсутності документального підтвердження визначених Порядком обставин уповноважений орган позбавлений правових підстав для прийняття рішення про взяття особи на облік.
Зауважує, що позивач не виконав вимог процедури звернення, встановленої пунктом 2 Порядку № 509, та не підтвердив наявності передбачених законодавством підстав для взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. За таких обставин у відповідача були відсутні правові підстави для видачі довідки ВПО, а тому, діючи в межах повноважень та у спосіб, визначений пунктом 4 Порядку № 509, уповноважений орган, виконуючи покладений на нього обов`язок перевірки поданих документів та встановлення наявності підстав для взяття на облік, дійшов висновку про їх відсутність та прийняв рішення про відмову.
Представник відповідача повідомляє, що ОСОБА_1 на момент звернення мав зареєстроване місце проживання в місті Луцьк (з 05.08.2025), звернення відбулося лише 29.12.2025 (понад 3 роки після початку окупації Мелітополя 25.02.2022). За таких обставин, відповідно до пункту 2 Порядку № 509, на позивача покладався обов`язок надати належні докази фактичного проживання у місті Мелітополь на момент виникнення обставин або однієї з альтернативних умов для військовослужбовців (абзац 12 пункту 2 Порядку № 509), однак таких доказів не надано. Це свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між окупацією та переміщенням, непідтвердженість вимушеного характеру вибуття (частина перша статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб») та невиконання позивачем вимог процедури.
Право власності на квартиру, на переконання відповідача, не є доказом фактичного проживання. Перелік прийнятних доказів проживання є відкритим, але обов`язково має підтверджувати саме проживання, а не лише право власності (трудова книжка, військовий квиток з записами про службу в Мелітополі, довідки з місця роботи/ навчання, медичні документи, рахунки за комунальні послуги тощо). Жодного такого доказу ОСОБА_1 не надав ні при поданні заяви 29.12.2025, ні в позовній заяві. Сам по собі факт володіння нерухомістю на тимчасово окупованій території не підтверджує проживання особи в ній на момент виникнення обставин, визначених законом, а отже не доводить вимушеного характеру переміщення, що узгоджується із правовою природою статусу ВПО як захисту особи, яка фактично зазнала вимушеного вибуття з місця проживання.
Сам факт проходження військової служби за контрактом не звільняє від обов`язку довести хоча б одну з трьох альтернативних умов, передбачених абзацом дванадцятим пункту 2 Порядку № 509: зареєстроване/задеклароване місце проживання на ТОТ, фактичне проживання на ній або знищення/пошкодження житла до непридатності для проживання. Позивачем не підтверджено жодну з цих умов, а тому просить у задоволенні позову відмовити (арк. спр. 27-29).
У відповіді на відзив від 03.02.2026 представник позивача підтримав позицію, викладену в позові та додав, що як під час звернення позивача до відповідача, так і у оскаржуваній відмові Департамент не повідомляв позивачу на необхідність надання будь-яких інших документів, зокрема, квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, і це не передбачено приписами застосованих нормативно-правових актів (арк. спр. 36-37).
У своїх запереченнях від 05.02.2026 представник відповідача зауважила, що документ про право власності є лише одним з можливих доказів і не є автоматичним та самостійним підтвердженням факту проживання. Власник майна може не проживати в ньому (наприклад, здавати в оренду, залишити пустуючим, тощо). Законодавство не прирівнює право власності до фактичного проживання, а вимагає доказів саме проживання (тобто фактичного мешкання, ведення побуту, перебування на території на момент виникнення обставин) (арк. спр. 46-47).
Інших заяв по суті справи, передбачених КАС України до суду не надходило.
Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.
Відповідно до контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, підписаного 02.03.2015, ОСОБА_1 проходить військову службу в лавах Збройних сил України (зворот арк. спр. 10-12).
На ім`я позивача 29.11.2005 оформлено свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_3 , про що внесено відомості до реєстру права власності на нерухоме майно (арк. спр. 8-10).
Витягом з реєстру територіальної громади від 22.01.2026 №2026/001092665 убачається, що позивач з 05.08.2025 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (зворот арк. спр. 6).
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 29.12.2025 звернувся до Департаменту із заявою про оформлення та видачу довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та листом від 16.01.2026 №33.2-13/233/2026 повідомлено, що враховуючи надані документи та норми діючого законодавства, відсутні підстави для видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 7).
Уважаючи таку відмова Департаменту протиправно, ОСОБА_1 за захистом своїх прав та інтересів звернувся із даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким. 
Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Статтею 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (частина друга статті 4 Закону № 1706-VII).
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1706-VII для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.
Згідно з частиною сьомою статті 4 Закону № 1706-VII разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.
У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстави відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви.
У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності (за наявності), документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).
У передбаченому абзацом третім цієї частини випадку уповноважений орган, визначений частиною третьою цієї статті, зобов`язаний розглянути заяву про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи протягом 15 робочих днів та прийняти рішення про видачу заявнику довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстави відмови, яке підписується керівником цього органу.
Частиною десятою статті 4 Закону № 1706-VII встановлено, що заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якщо:
1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону;
2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;
3) заявник втратив документи, що посвідчують його особу, до їх відновлення;
4) у заявника немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені частиною сьомою цієї статті;
5) докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.
Особа має право звернутися із заявою повторно, якщо у неї з`явилися підстави, визначені у статті 1 цього Закону, або усунуті підстави для відмови у видачі довідки, передбачені цією статтею, чи оскаржити рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до суду.
Механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи врегульовано Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, пунктом 2 якого визначено, що для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік за формою згідно додатком 1 до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).
Положеннями пункту 2 Порядку № 509 встановлено, що на отримання довідки мають право військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу), які проходили військову службу та мали зареєстроване місце проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 Закону, на дату їх виникнення.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 509 під час подання заяви про взяття на облік заявник пред`являє документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.
У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію/декларації місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення (військовий квиток з відомостями щодо проходження військової служби; трудова книжка із записами про трудову діяльність; документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно; свідоцтво про базову загальну середню освіту; атестат про повну загальну середню освіту; документ про професійно-технічну освіту; документ про вищу освіту (науковий ступінь); довідка з місця навчання; рішення районної, районної у мм. Києві чи Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування; медичні документи; копії документів, до яких вносилися відомості про місце проживання, або витяг з реєстру територіальної громади, або е-паспорт/е-паспорт для виїзду за кордон, які містять відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (у тому числі виданих/ сформованих на ім`я батьків (одного з батьків) або інших законних представників) або відомості щодо навчання на відповідних територіях; фотографії; відеозаписи тощо).
Заявнику може бути відмовлено у видачі довідки у разі, коли:
1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, зазначені у статті 1 Закону;
2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;
3) заявник втратив документи, що посвідчують особу (до їх відновлення);
4) у документі заявника, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені абзацом другим пункту 4 цього Порядку;
5) докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, не підтверджують такого факту.
Рішення про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстав для відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви про взяття на облік, а у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 4 цього Порядку, - не пізніше ніж через 15 робочих днів після її подання (пункту 8 Порядку № 509).
З аналізу наведеного вбачається, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені статтею 1 Закону, на момент їх виникнення, зокрема, залишення свого місця проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у Збройних Силах України по контракту з 02.03.2015 (зворот арк. спр. 10-12) та володіє квартирою з 29.11.2005, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 (арк. спр. 8-10).
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 № 309 (втратив чинність 20.03.2025) та відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, Мелітопольська міська територіальна громада з 25.02.2022 тимчасово окупована російською федерацією.
Оскільки ОСОБА_1 перемістився з території, де виникли обставини, зазначені статтею 1 Закону № 1706-VII, на момент їх виникнення, зокрема, залишив місце свого проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, а тому наявні підстави для взяття останнього на облік внутрішньо переміщеної особи.
Також суд враховує, що відповідно до заключної виписки за період з 01.07.2021 по 01.03.2022 щодо оплати позивачем комунальних послуг (клієнт – Дружній будинок ОСББ), відповідно до якого ОСОБА_1 14.02.2022 сплачено внески за січень 2022 року; 20.01.2022 – внески за грудень 2021 року; 16.11.2021, 20.12.2021 та 21.12.2021 – внески за листопад 2021 року; 19.10.2021 – внески за вересень 2021 року; 24.09.221 – внески за серпень 2021 року; 19.08.2021 – внески за липень 2021 року та 21.07.2021 – внески за червень 2021 року (арк. спр. 39-43).
Оцінюючи надані докази, суд зазначає, що сплата комунальних послуг, хоча й не є безумовним доказом фактичного проживання особи, однак має розглядатися в сукупності зі встановленими судом обставинами та наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Враховуючи відсутність у позивача права власності чи користування іншим житлом, а також зважаючи на те, що відповідачем не надано доказів, які б вказували на проживання ОСОБА_1 за іншою адресою на момент виникнення підстав, визначених статтею 1 Закону № 1706-VII, суд уважає твердження позивача щодо такого проживання обґрунтованим та доведеним.
Поряд із тим суд уважає на належне наголосити, що встановлений в абзаці 2 пункту 4 Порядку №509 перелік доказів, які надають можливість підтвердити факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, є невичерпним та у випадку недостатності таких доказів, відповідач, для об`єктивного та повного встановлення всіх обставин, може запропонувати особі надати додаткові документи, які б спростували сумніви Департаменту.
Щодо листа Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації від 13.01.2026 №169/01-13/2-26, яким надано роз`яснення відповідачу про відсутність правових підстав для взяття позивача на облік як внутрішньо переселену особу, суд зауважує, що такий не є нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії, обов`язковим до виконання, а тому не звільняє відповідача від обов`язку самостійно оцінити надані позивачем документи та обставини справи і прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Дана позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №440/170/20.
Досліджуючи мотивацію оскаржуваного рішення суд констатує, що частиною десятою статті 4 Закону №1706-VII зобов`язує навести «обґрунтуванням такого рішення», а пунктом 8 Порядку №509 зобов`язує зазначити підстави для відмови.
Водночас, обґрунтування спірного рішення, як і підстави його прийняття в самому рішенні відсутні як такі. Відповідач лише навів дві норми права, однак жодним чином не навів з яких саме підстав та чому приймає рішення відповідного змісту. Характерно, що пункт 8 Порядку №509 містить 5 підпунктів, однак відповідач не вказав жодного з них у своєму рішенні.
Як наслідок, суд констатує цілковиту необґрунтованість спірного рішення, що є самодостатньою підставою для його скасування.
При цьому визначальним є те, що відповідач фактично взагалі не досліджував надані позивачем докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені абзацом другим пункту 4 цього Порядку.
Як наслідок, Департамент наразі не реалізував наявну у нього публічно-владну управлінську компетенцію, оскільки прийняте рішення є результатом нездійснення обов`язкових юридично-значущих дій (перевірка наданих доказів).
Щодо зобов`язання Департамент оформити та видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суд враховує, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Суд звертає увагу на те, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Враховуючи факт подання ОСОБА_1 заключної виписки за період з 01.07.2021 по 01.03.2022 щодо оплати позивачем комунальних послуг виключно до суду, ефективним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 29.12.2025 щодо оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Зважаючи на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки доводів кожного учасника справи, суд уважає, що в повній мірі надав оцінку аргументам (доводам) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору та прийняття судом законного обґрунтованого рішення. 
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд уважає за належне частково задовольнити позов ОСОБА_1 , шляхом визнання протиправним та скасування рішення Департаменту від 16.01.2026 № 33.2-13/233.2026 про відмову позивачу в оформленні та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та зобов`язати Департамент повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2025 щодо оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.
Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відтак, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту необхідно стягнути судовий збір у розмірі 709,97 грн (сімсот дев`ять гривень 97 копійок), сплачений квитанцією від 22.01.2026 №FAT6-T37Q-7QAE (арк. спр. 4).
Керуючись статтями 139, 243-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (43025, Волинська область, місто Луцьк, проспект Волі, будинок 4А, ідентифікаційний код юридичної особи 03191963) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту соціальної політики Луцької міської ради від 16 січня 2026 року № 33.2-13/233.2026 про відмову ОСОБА_1 у оформленні та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Зобов`язати Департамент соціальної політики Луцької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 грудня 2025 року щодо оформлення та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з урахуванням висновків суду.
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Луцької міської ради судовий збір в сумі 709,97 грн (сімсот дев`ять гривень 97 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович