Справа № 331/7129/25
Провадження № 2/331/1154/2026
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року   м. Запоріжжя 

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого - судді - Скользнєвої Н.Г.,
за участю секретаря - Постарнак М.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2025 року Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася до Олександрівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , за результатами розгляду якого просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості з покриття ( відшкодування) збитків у розмірі 21 089, 60 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.06.2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого Відповідач зобов`язаний самостійно виконувати доручену йому роботу, а Позивач - виплачувати заробітну плату і забезпечувати відповідні умови праці. Відповідача було призначено на посаду слюсаря-електрика, а з 31.12.2014 - слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування.
За результатами внутрішнього аудиту військової частини НОМЕР_1 за період діяльності з 01.01.2024 по 31.12.2024, про що зазначено в аудиторському звіті УВА ГУ НГУ від 01.04.2025 № 8-25 було виявлено: в порушення вимог додатку 4, розділу ІІІ, Умов оплати праці, які затверджені Наказом МВС України від 13.07.2016 № 656, робітника ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.11.2019 № 272 призначено на посаду слюсаря електрика з ремонту електроустаткування 2-6 кваліфікаційного розряду майстерні ремонту автомобільної техніки автомобільної роти за 5-м тарифним розрядом (запису трудовій книзі № 19), відповідно до 5 кваліфікаційного розряду, проте у командира військової частини були наявні підстави для призначення на вказану посаду з тарифним розрядом, що відповідає 3-му кваліфікаційному розряду спираючись на набуту кваліфікацію зазначену у свідоцтві виданого «Дирекцией строющегося Таврического ГОКА» у червні 1983 року. Також аналогічне порушення допущено повторно призначивши робітника ОСОБА_1 на посаду слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування відділення та технічного обслуговування бронетанкової техніки ремонтного взводу автомобільної роти (запис у трудовій книзі №199) відповідно до наказу командира частини від 01.07.2024 № 206.
Дане порушення призвело до перевитрати видатків на заробітну плату за період з 01.01.2024 по 28.02.2025 на суму 32 851,00 грн., на яку було зайво нараховане ПДФО 7 345,57 грн. та військовий збір 612,13 грн.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2025 № 684, проведено службове розслідування за фактом не обґрунтованого встановлення тарифних розрядів працівникам військової частини НОМЕР_1 . В ході службового розслідування ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення та документи (в тому числі копії) щодо підтвердження наявності в нього 5 кваліфікаційного рівня відповідно до приписів чинного законодавства.
Під час роботи внутрішнього аудиту аудиторською групою УВА ГУ НГУ, ОСОБА_1 25.03.2025 звернувся до командування військової частини із заявою про утримання 10% з його заробітної плати до повного погашення зайво нарахованих коштів про що, 26.03.2025 командиром військової частини було видано відповідний наказ.
12.11.2025 наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 372, у зв`язку із скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, Відповідача було звільнено з роботи та виплачено в повному обсязі вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористану відпустку.
Враховуючи що ст. 129 Кодексу законів про працю України забороняє відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення, а відповідач відмовився добровільно внести залишок заборгованості, після звільнення у Відповідача перед Позивачем залишилась заборгованість з покриття збитків, у сумі 21 089,60 грн., яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. (а.с. 32-33)
Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте надав заяву щодо проведення слухання справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі; просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 
Відповідач по справі ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про час день та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Заперечень стосовно позовних вимог позивача, суду не надав.
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами ст.ст.128,131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилася у судове засідання без поважних причин.
Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву представника позивача, приходить до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що 01.06.2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого Відповідач зобов`язаний самостійно виконувати доручену йому роботу, а Позивач - виплачувати заробітну плату і забезпечувати відповідні умови праці. Відповідача було призначено на посаду слюсаря-електрика, а з 31.12.2014 - слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування. (а.с. 8-11)
За результатами внутрішнього аудиту військової частини НОМЕР_1 за період діяльності з 01.01.2024 по 31.12.2024, про що зазначено в аудиторському звіті УВА ГУ НГУ від 01.04.2025 № 8-25 було виявлено: в порушення вимог додатку 4, розділу ІІІ, Умов оплати праці, які затверджені Наказом МВС України від 13.07.2016 № 656, робітника ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.11.2019 № 272 призначено на посаду слюсаря електрика з ремонту електроустаткування 2-6 кваліфікаційного розряду майстерні ремонту автомобільної техніки автомобільної роти за 5-м тарифним розрядом (запису трудовій книзі № 19), відповідно до 5 кваліфікаційного розряду, проте у командира військової частини були наявні підстави для призначення на вказану посаду з тарифним розрядом, що відповідає 3-му кваліфікаційному розряду спираючись на набуту кваліфікацію зазначену у свідоцтві виданого «Дирекцией строющегося Таврического ГОКА» у червні 1983 року. Також аналогічне порушення допущено повторно призначивши робітника ОСОБА_1 на посаду слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування відділення та технічного обслуговування бронетанкової техніки ремонтного взводу автомобільної роти (запис у трудовій книзі №199) відповідно до наказу командира частини від 01.07.2024 № 206. 
Аналізом вимог керівних документів, якими регламентується присвоєння (підвищення) кваліфікаційних розрядів робітникам та видачі документів, за результатами навчання та присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації станом на 2012 рік (рік набуття V кваліфікаційного розряду робітнику ОСОБА_1 ) зазначеного у свідоцтві (на ім`я ОСОБА_1 ) ОСОБА_1 діяла Постанова КМУ від 09.08.2001 № 979 та Постанова КМУ від 12.11.1997 № 1260, якими затверджені назви та зміст документів за результатами навчання та присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації.
Запис із печаткою на свідоцтві про присвоєння V кваліфікаційного розряду робітнику ОСОБА_1 , яке надано на аудиторське дослідження, не відповідає вимогам керівних документів, які підтверджують присвоєння V кваліфікаційного розряду робітнику ОСОБА_1 у 2012 році.
Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про професійно-технічну освіту» особі, яка опанувала курс професійного (професійно-технічного) навчання і успішно пройшла кваліфікаційну атестацію, видається свідоцтво про присвоєння або підвищення робітничої кваліфікації, зразок якого затверджується [Кабінетом Міністрів України».
Відповідно до Постанови від 12.11.1997 № 1260 переліком документів про освіту та вчені звання передбачені: Свідоцтво про підвищення кваліфікації, Свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації, Додаток до свідоцтва про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації.
Окрім зазначеного, вимогами керівних документів не передбачено присвоєння кваліфікаційних розрядів з III на V минаючи IV кваліфікаційний розряд. (а.с. 15-20)
Дане порушення призвело до перевитрати видатків на заробітну плату за період з 01.01.2024 по 28.02.2025 на суму 32 851,00 грн., на яку було зайво нараховане ПДФО 7 345,57 грн. та військовий збір 612,13 грн.
Під час роботи внутрішнього аудиту аудиторською групою УВА ГУ НГУ, ОСОБА_1 25.03.2025 звернувся до командування військової частини із заявою про утримання 10% з його заробітної плати до повного погашення зайво нарахованих коштів про що, 26.03.2025 командиром військової частини було видано відповідний наказ. (а.с. 14, 21)
12.11.2025 наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 372, у зв`язку із скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, Відповідача було звільнено з роботи та виплачено в повному обсязі вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористану відпустку. (а.с. 22)
Враховуючи що ст. 129 Кодексу законів про працю України забороняє відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення, а відповідач відмовився добровільно внести залишок заборгованості, після звільнення у Відповідача перед Позивачем залишилась заборгованість з покриття збитків, у сумі 21 089,60 грн., що підтверджується довідкою від 25.11.2025. (а.с. 23)
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що у відповідності зі ст. 130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.
За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.
Пунктом 18 вказаної Постанови, роз`яснено судам, що при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т. п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов`язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства У цих випадках шкода відшкодовується у повному обсязі, включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від використання зазначених технічних засобів.
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов?язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Згідно з ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов?язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.
Аналізуючи перелічені норми матеріального права, дослідивши письмові докази по справі, надані стороною позивача, та перевіривши їх відповідність вимогам ЦПК України, взявши до уваги письмову заяву представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 , про стягнення з відповідача суми заборгованості з покриття (відшкодування) збитків у розмірі 21 089,60 грн., є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позовної заяви до суду позивач по справі Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України сплатила судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 3 028,00 грн. (а.с. 2), а тому, оскільки позов задоволено в повному обсязі сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Керуючись статтями 10-13, 60,74,79, 84,88, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (адреса місцезнаходження : АДРЕСА_1 ) задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) суму заборгованості з покриття (відшкодування) збитків у розмірі 21 089 (двадцять одна тисяча вісімдесят дев`ять) гривень 60 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.
Сторонам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 09 квітня 2026 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва