Головуючий І інстанції: Супрун Ю.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 р. 	Справа № 520/2444/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026, по справі № 520/2444/25
за позовом ОСОБА_1 
до  НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), яка полягає у тому, що на день звільнення з військової служби НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) протиправно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення у повному розміри з урахуванням індексації на загальну суму 372092,06 грн. за період з 28.07.2021 по 29.11.2024;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2021 по 28.01.2022, тобто за 6 (шість) місяців із урахуванням складових та індексації грошового забезпечення;
- стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку із порушенням права на належну оплату праці в розмірі 150000,00 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 12.05.2020 по 18.07.2022 у сумі 337776,57 грн. та за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 у сумі 77981,04 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до Порядку виплати щомісячної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 з доповненнями).
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області код нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 12.05.2020 по 18.07.2022 у сумі 337776,57 грн. та за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 у сумі 77981,04 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до Порядку виплати щомісячної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (зі змінами та доповненнями).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за період з 28.07.2021 по 29.11.2024.
Зобов`язано НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 28.07.2021 по 29.11.2024, у розмірі 10000,00 грн.
У задоволення іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), яка полягає у тому, що на день звільнення з військової служби 28.07.2021 НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) протиправно не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення у повному розміри з урахуванням індексації на загальну суму 372092,06 грн. за період з 28.07.2021 по 29.11.2024; зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2021 по 28.01.2022, тобто за 6 місяців із урахуванням складових та індексації грошового забезпечення; стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку із порушенням права на належну оплату праці в розмірі 150000,00 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що загальна сума виплаченої заборгованості з грошового забезпечення, яка існувала на момент звільнення (28.07.2021), але була виплачена зі значною затримкою, становить понад 337000 грн. При цьому, обов`язок провести повний розрахунок при звільненні покладено саме на орган, зі списків якого виключається військовослужбовець. Також, обґрунтовуючи необхідність відшкодування завданої моральної шкоди позивач зазначав, що протиправна бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні призвела до значних моральних страждань та порушення звичного способу життя. Несвоєчасне отримання грошового забезпечення у повному обсязі позбавило позивача можливості забезпечити належний рівень підтримки здоров`я своєї дружини та необхідне лікування у критичні моменти, що завдало глибоких душевних переживань, почуття тривоги, безсилля та призвело до постійного психоемоційного стресу.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судовим розглядом, позивач проходив службу у НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 у справі №520/9698/23 з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 14.08.2023 зобов`язано НОМЕР_4 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_5 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 26.07.2016 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.07.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008.
24.08.2023 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 по справі № 520/9698/ НОМЕР_6 НОМЕР_4 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахував та виплатив позивачу суму заборгованості з індексації грошового забезпечення у розмірі 17457,46 грн., що підтверджується розрахунковим листом за серпень 2023 та платіжною інструкцією №3869 від 21.08.2023.
17.11.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 виплачено позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення в розмірі 62211,73 грн., що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 №09/02-2026 від 06.01.2026 про розміри нарахованих та виплачених сум, виплати яких здійснено Східним регіональним управлінням ОСОБА_1 на виконання судових рішень Харківського окружного адміністративного суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі №520/9357/23 зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити з 31 січня 2020 року по 28 липня 2021 року ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням), допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, яка надається учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги при звільненні шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
11.05.2024 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі №520/9357/23 НОМЕР_1 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України виплачено позивачу заборгованість з грошового забезпечення в розмірі 148978.95 грн., що підтверджується довідкою про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 у справі №520/1194/24 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 235,66 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 31.01.2020 відповідно до норм абз. 4, 6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів, населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_7 ) розрахувати і виплатити ОСОБА_1 , допомогу на оздоровлення, виплачену у березні 2018 в розмірі 1453,00 грн. та у квітні 2019 в розмірі 15286,40 грн., із врахуванням суми індексації-різниці грошового забезпечення, що виникла з 01.03.2018 по 31.01.2020 в розмірі 235,66 грн. та розраховується згідно приписів абз. 4, 6 п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 по справі №520/1194/24 скасовано, ухвалено постанову, якою зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4431,89 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 31.01.2020 відповідно до приписів абз. 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із урахуванням раніше виплачених коштів у якості індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44; допомогу на оздоровлення на оздоровлення за 2018 та 2019 з урахуванням суми індексації-різниці грошового забезпечення, що виникла з 01.03.2018 в розмірі 4431,89 грн. та розраховується згідно з приписами абз. 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
На виконання судового рішення № 520/1194/24 06.08.2024 Східним регіональним управлінням виплачено на користь позивача індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 29.01.2020 у сумі 109135,29 грн., що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 №09/02-2026 від 06.01.2026 про розміри нарахованих та виплачених сум, виплати яких здійснено Східним регіональним управлінням ОСОБА_1 на виконання судових рішень Харківського окружного адміністративного суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 у справі №520/34883/23 зобов`язано НОМЕР_4 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_5 ) здійснити виплату ОСОБА_1 компенсації втрат доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати з 01.12.2015 по 24.08.2023 у належному розмірі індексації грошового забезпечення, яка не виплачена з 01.12.2015 по 26.07.2016 із застосуванням січня 2008 у якості місяця для обчислення індексу споживчих цін, як це визначено Законом України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, допомогу на оздоровлення за 2016 рік із урахуванням до її складу індексації грошового забезпечення за червень 2016, яка розрахована та виплачена 24.08.2023 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 по справі № 520/9698/23 із застосуванням січня 2008 у якості місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), та додаткової винагороди в розмірі 4396,13 грн., виплата якої здійснювалася відповідно до положень Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 02.02.2016 № 73 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із урахуванням раніше виплачених сум коштів із одночасною компенсацією втрат доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати по день повного розрахунку, як це визначено положеннями Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_7 ) здійснити виплату ОСОБА_1 компенсації втрат доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати у належному розмірі індексації грошового забезпечення, яка виплачена з 26.07.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 у якості місяця для обчислення індексу споживчих цін у розмірі 63159,12 грн., з 26.07.2016 по 17.11.2023, як це визначено Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, 
допомогу на оздоровлення за 2017 із урахуванням до її складу індексації грошового забезпечення за липень 2017, яка розрахована у розмірі 3730,00 грн. та виплачена 24.08.2023 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 по справі № 520/9698/23 із застосуванням січня 2008 у якості місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), та додаткової винагороди в розмірі 4778,35 грн., виплата якої здійснювалася відповідно до положень Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 02.02.2016 № 73 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із урахуванням раніше виплачених сум коштів із одночасною компенсацією втрат доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати по день повного розрахунку, як це визначено положеннями Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
На виконання судового рішення у справі № 520/34883/23 Східним регіональним управлінням виплачено допомогу на оздоровлення за 2017 рік із урахуванням до її складу індексації грошового забезпечення за липень 2017 року, яка розрахована у розмірі 3730,00 грн та виплачена 24.08.2023 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 по справі № 520/9698/23 із застосуванням січня 2008 року у якості місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), та додаткової винагороди в розмірі 4778,35 грн., у загальному розмірі з врахуванням утриманих податків 8380,72 грн, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 №09/02-2026 від 06.01.2026 про розміри нарахованих та виплачених сум, виплати яких здійснено Східним регіональним управлінням ОСОБА_1 на виконання судових рішень Харківського окружного адміністративного суду.
На виконання судового рішення у справі № 520/34883/23 НОМЕР_4 прикордонним загоном Держприкордонслужби України виплачено допомогу на оздоровлення за 2016 рік із урахуванням до її складу індексації грошового забезпечення за червень 2016 року, яка розрахована та виплачена 24.08.2023 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 по справі № 520/9698/23 із застосуванням січня 2008 року у якості місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), та додаткової винагороди в розмірі 4396,13 грн. у загальному розмірі 26302.38 грн, що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2024 та платіжної інструкції №9852 від 20.11.2024.
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення остаточного розрахунку при звільненні, зазначаючи про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та відшкодування моральної шкоди, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 грн.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За правилами статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача 28.07.2021 (дата виключення позивача із списків особового складу відповідача) НОМЕР_1 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) не було виплачено у повному обсязі грошове забезпечення.
Спірна сума у повному обсязі у розмірі 372466,53 грн. остаточно була виплачена позивачу відповідачем 21.11.2024.
Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить період з 29.07.2021 по 20.11.2024.
Отже, відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
У свою чергу, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що належним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача є виплата у розмірі 10000 грн. за весь період затримки із застосуванням принципу співмірності та пропорційності відповідно до всього періоду.
Надаючи оцінку наведеним висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Так, у даній справі період з 29.07.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження строком виплати у шість місяців, та можливості у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати із застосуванням принципу співмірності зменшувати таку виплату.
Період з 19.07.2022 по 20.11.2024 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
За усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений 6 місяцями.
При цьому, питання тлумачення та застосування положень ст. 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022, вирішені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 про неможливість застосування до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України.
Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачено зміст статті 117 Кодексу законів про працю України та сформулювано висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 Кодексу законів про працю України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Такими чином, законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Слід зазначити, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Отже, Великою Палатою Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 Кодексу законів про працю України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Саме такий підхід забезпечить справедливий баланс інтересів сторін: захистить право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустить понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абз. 1, 2 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Згідно з п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Відповідно до відомостей, наданих відповідачем, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 603,34 грн.
Кількість днів затримки з 29.07.2021 по 18.07.2022 становить 355 днів, за період з 19.07.2022 по 20.11.2024 із урахуванням обмеження періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку, шістьма місяцями, кількість днів затримки - 184 календарні дні.
Отже, загальна кількість днів затримки розрахунку із позивачем при звільненні складає 539 дні.
Відтак, застосовуючи визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 порядок обчислення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2021 по 20.11.2024 становить 603,34 грн. х 539 = 325200,26 грн., що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості, враховуючи, що сума заборгованості грошового забезпечення, яка була несвоєчасно виплачена позивачу, становила 372466,53 грн.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду України при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує наступне.
Так, виходячи з даних відповідача при звільненні на користь позивача виплачено суму у розмірі 239911,86 грн., сума заборгованості становила 372466,53 грн., тобто загальний розмір належного позивачу грошового забезпечення за період з 29.07.2021 по 20.11.2024 складав 612378,39 грн., з яких недоплачена сума грошового забезпечення - 372466,53 грн, що складає 60,8 % від загальної суми, належної позивачу.
Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 60,8 % становить 197721,76 грн., що на думку колегії суддів також не є співмірним із загальним розміром несвоєчасно сплаченої суми грошового забезпечення, що дає підстави для зменшення розміру відшкодування.
Великою Палатою Верховного суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, період затримки виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.
Отже, з огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 29.07.2021 по 20.11.2024 у сумі 10000 грн.
Стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтовуючи необхідність відшкодування завданої моральної шкоди позивач зазначав, що протиправна бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні призвела до значних моральних страждань та порушення звичного способу життя. Несвоєчасне отримання грошового забезпечення у повному обсязі позбавило позивача можливості забезпечити належний рівень підтримки здоров`я своєї дружини та необхідне лікування у критичні моменти, що завдало глибоких душевних переживань, почуття тривоги, безсилля та призвело до постійного психоемоційного стресу.
Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, члені її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Отже, моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Зокрема, потрібно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Обґрунтовуючи необхідність відшкодування завданої моральної шкоди позивач зазначав, що в результаті протиправних дій відповідача, якими порушенні його права на отримання грошового забезпечення у належному розмірі, йому було завдано моральної шкоди, яка була пов`язана з глибокими душевними переживаннями, почуттяи тривоги, безсиллям та призвело до постійного психоемоційного стресу.
З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що обов`язковому з`ясуванню у даному випадку є, у тому числі, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Однак, колегія суддів зазначає про відсутність доказів існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між вчиненням відповідачем у спірних правовідносинах та душевними стражданнями позивача.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено та не надано доказів завдання моральної шкоди.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду.
За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Отже, апеляційна скарга позивача не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду щодо часткового задоволення позовних вимог.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 520/2444/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   В.В. Катунов