КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5406/2026
Справа № 752/9636/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

22 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь інвест плюс» на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А.В. в м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь інвест плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, визнання права власності,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2024 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника Сорокопуд О.П. звернулися до суду з клопотанням про залучення доказів щодо розміру понесених судових витрат та про відшкодування судових витрат, у якому просили долучити до справи документи, зазначені в додатках до клопотання, стягнути з ТОВ «Оболонь інвест плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову (професійну правничу) допомогу, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 44000 грн., а також на користь ОСОБА_2 витрати на правову (професійну правничу) допомогу, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 24000 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року, з урахуванням ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2025 року про виправлення описки стягнуто з ТОВ «Оболонь інвест плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 44000 грн., на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24000 грн.

Відповідач ТОВ «Оболонь інвест плюс», не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції від 06 листопада 2025 року, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат за надання правничої допомоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на неспівмірність розміру правничої допомоги зі складністю справи.
Наводив зміст ч. 3 ст. 141 ЦПК України, судову практику ЄСПЛ, згідно якої при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у якій містяться аналогічні висновки.
Посилався на правові висновки в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 379/1418/18 про те, що суд повинен врахувати заперечення відповідача щодо неспівмірності розміру судових витрат на правничу допомогу заявленим позовним вимогам, складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та/або значення справи для сторін. Законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Звертав увагу, що на підтвердження розміру судових витрат представником відповідачів надано суду два договори з двома відповідачами, за одним із договорів сума наданих послуг становить 44000 грн., а за іншим 24000 грн. 
Вважав, що розмежування надання правничої допомоги в межах однієї справи одним адвокатом різним особам в даному випадку є нелогічним. Представник відповідачів, надаючи правничу допомогу в рамках цієї справи, витрачала час на вивчення одного позову, готувала процесуальні документи та приймала участь в судових засіданнях в межах однієї справи, не розмежовуючи правові позиції відповідачів та не здійснюючи будь-яких окремих процесуальних дій, направлених на захист одного конкретного відповідача. Інтереси відповідачів взаємопов`язані. Відмова в задоволенні позову до одного із відповідачів мала наслідком відмову в задоволенні позову до іншого відповідача. Позиції відповідачів були консолідовані та узгоджені, що виключало потребу в окремому захисті іншого з відповідачів. За таких обставин вважав, що надання правничої допомоги ОСОБА_2 охоплювалось надання правничої допомоги ОСОБА_1 та не може мати окремого визначення ціни.
Просив урахувати правові висновки Верховного Суду в постанові від 30 січня 2023 року у справі № 910/7032/17, у якій вказано, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Від відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачі просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін. 
Вказували, що принцип змагальності знайшов своє втілення у положеннях ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. 
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Наголошували, що ТОВ «Оболонь інвест плюс» отримало документи щодо витрат на професійну правничу допомогу 08 грудня 2024 року в електронному кабінеті, але не надало суду свої заперечення, тобто не реалізувало відповідне процесуальне право на власний розсуд.
Пояснювали, що дійсно сума витрат на професійну правничу допомогу різна, оскільки під час підготовки до розгляду даної справи більше часу було витрачено на ознайомлення та підготовку документів та відзиву по справі, адже дана справа була пов`язана із непогашеною заборгованістю від 2012 року відповідача ОСОБА_1 . Справа щодо непогашеної заборгованості напряму пов`язана з даною справою, ТОВ «Оболонь інвест плюс» разом із позовом подавав копії позовної заяви по іншій справі, у якій брала участь ОСОБА_1 , та в процесі розгляду справи готувалися та подавалися документи щодо сплати боргу відповідачем ОСОБА_1 . Тому, враховуючи вищевказане, дійсно було більше часу витрачено на професійну правничу допомогу саме для відповідача ОСОБА_1 . 
Щодо способу надмірного збагачення сторони відповідачів, зазначали, що це не відповідає дійсності, нагадували, що при поданні позовної заяви із проханням розглядати справи без його участі ТОВ «Оболонь інвест плюс» подало орієнтовну суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн. Тобто вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн. лише за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову позивач вважав не збагаченням, а нормальною оплатою праці адвоката.
Вказували, що наразі розглядається апеляційна скарга ОСОБА_1 по справі № 752/4329/25 в Київському апеляційному суді, в якій вона є скаржником (відповідачем), ТОВ «Оболонь інвест плюс» знаходиться в процесі припинення, а тому припускали, що ТОВ «Оболонь інвест плюс» затягує розгляд та стягнення витрат на професійну правничу допомогу по даній справі.
Вважали, що ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не порушив норми ані матеріального, ані процесуального права, і ТОВ «Оболонь інвест плюс» не довів у своїй апеляційній скарзі таких порушень.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до оскарження додаткового рішення від 06 листопада 2025 року про стягнення витрат на правову допомогу, при цьому рішення суду першої інстанції по суті позову не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Додаткове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи заяву представника відповідачів адвоката Сорокопуд О.П. про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції дослідив надані відповідачами докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, і, зважаючи на доведеність вимог та відсутність заперечень з боку позивача щодо розміру заявлених відповідачем витрат, дійшов висновку про стягнення з ТОВ «Оболонь інвест плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи, у сумі 44000 грн., та на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи, у сумі 24 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в травні 2024 року позивач ТОВ «Оболонь інвест плюс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, визнання права власності.
09 липня 2024 року до суду від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачами наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі очікують понести у зв`язку із розглядом справи, і які складають орієнтовно 60000 грн., виходячи з розрахунку 2000 грн. за 1 годину роботи адвоката та орієнтовного об`єму зайнятості адвоката 30 годин (а. с. 150 т. 1).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року в позові відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2025 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

08 грудня 2024 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника Сорокопуд О.П. звернулися до суду з клопотанням про залучення доказів щодо розміру понесених судових витрат та про відшкодування судових витрат, у якому просили долучити до матеріалів справи документи, зазначені в додатках до клопотання, стягнути з ТОВ «Оболонь інвест плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову (професійну правничу) допомогу, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 44000 грн., а також на користь ОСОБА_2 витрати на правову (професійну правничу) допомогу, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 24000 грн.
Клопотання мотивували тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року позов ТОВ «Оболонь інвест плюс» було залишено без задоволення. Відповідно до ст. 134 ЦПК України при поданні відзиву на позовну заяву вказувався попередній розрахунок витрат. Керуючись ст. 133, 134, 137, 141 ЦПК України відповідачі подають дане клопотання про відшкодування судових витрат щодо доведеної фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи та докази щодо розміру витрат, які відповідачі понесли.
10 червня 2024 року відповідачами було укладено договори про надання правової (професійної правничої) допомоги та додатки до них з адвокатом Сорокопуд О.П. 
06 грудня 2024 року адвокатом Сорокопуд О.П. складено розрахунок часу, витраченого на надання правової (професійної правничої) допомоги у Голосіївському районному суді м. Києва та закріплено в актах приймання-передачі послуг, які були узгоджені та підписані відповідачами.

За змістом договору про надання правової допомоги № 1006, укладеного 10 червня 2024 року адвокатом Сорокопуд О.П. з ОСОБА_1 , та за змістом договору про надання правової допомоги № 1006-1, укладеного 10 червня 2024 року адвокатом Сорокопуд О.П. з ОСОБА_2 , за цим договором адвокат зобов`язується за завданням клієнта надавати клієнту правову допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надання послуг та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору. Розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами у додатку № 1 до цього договору. Факт надання передбачених договором послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг (а. с. 4 - 6, 9 - 11 т. 3).
Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 1006, укладеного 10 червня 2024 року адвокатом Сорокопуд О.П. з ОСОБА_1 , сторони узгодили, що розмір та порядок оплати гонорару за надання правової допомоги (вартості послуг) адвокатом в місцевому суді складає 35000 грн. без ПДВ та сплачується клієнтом протягом 5 днів з дати винесення рішення по справі та підписанням сторонами акту прийому-передачі наданих послуг (а. с. 7 т. 3).
Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 1006-1, укладеного 10 червня 2024 року адвокатом Сорокопуд О.П. з ОСОБА_2 , сторони узгодили, що розмір та порядок оплати гонорару за надання правової допомоги (вартості послуг) адвокатом в місцевому суді складає 15000 грн. без ПДВ та сплачується клієнтом протягом 5 днів з дати винесення рішення по справі та підписанням сторонами акту прийому-передачі наданих послуг (а. с. 12 т. 3).
06 грудня 2024 року адвокат Сорокопуд О.П. та ОСОБА_1 підписали акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги № 1006 від 10 червня 2024 року, за змістом якого адвокат за період з 10 червня 2024 року по 06 грудня 2024 року надав, а клієнт прийняв послуги з правової допомоги, що передбачені умовами договору та його додатками, а саме: 10 червня 2024 року підготовка та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, 17 червня 2024 року - ознайомлення з матеріалами справи, з 18 червня 2024 року по 19 червня 2024 року - вивчення матеріалів справи, 21 червня 2024 року - формування правової позиції по справі, 24 червня 2024 року - підготовка та подання відзиву, 25 червня 2024 року - підготовка та формування заяви про зустрічне забезпечення позову, 28 червня 2024 року - надсилання відзиву на позовну заяву та заяви про зустрічне забезпечення позивачу та суду, 23 липня 2024 року - підготовка до судового засідання, яке призначене на 24 липня 2024 року, 24 липня 2024 року - участь у судовому засіданні, з 02 жовтня 2024 року по 03 жовтня 2024 року - пошук та вивчення додаткових матеріалів по справі, 07 жовтня 2024 року - підготовка заяви та подання додаткових доказів, 08 жовтня 2024 року - підготовка до судового засідання, яке призначене на 09 жовтня 2024 року, 09 жовтня 2024 року - участь у судовому засіданні, 02 грудня 2024 року - підготовка до судового засідання, яке призначене на 03 грудня 2024 року, 03 грудня 2024 року - подання заяви про розгляд справи без участі адвоката та отримання рішення по справі (вступної та резолютивної частини) у Голосіївському районному суді м. Києва. Правова допомога надана на загальну суму 44000 грн. без ПДВ, в тому числі участь в двох судових засіданнях, транспортні та поштові витрати (а. с. 7 т. 3).
06 грудня 2024 року адвокат Сорокопуд О.П. та ОСОБА_2 підписали акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги № 1006-1 від 10 червня 2024 року, за змістом якого адвокат за період з 10 червня 2024 року по 06 грудня 2024 року надав, а клієнт прийняв послуги з правової допомоги, що передбачені умовами договору та його додатками, а саме: 10 червня 2024 року підготовка та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, 17 червня 2024 року - ознайомлення з матеріалами справи, з 18 червня 2024 року по 19 червня 2024 року - вивчення матеріалів справи, 21 червня 2024 року - формування правової позиції по справі, 24 червня 2024 року - підготовка та подання відзиву, 25 червня 2024 року - підготовка та формування заяви про зустрічне забезпечення позову, 28 червня 2024 року - надсилання відзиву на позовну заяву та заяви про зустрічне забезпечення позивачу та суду, 23 липня 2024 року - підготовка до судового засідання, яке призначене на 24 липня 2024 року, 24 липня 2024 року - участь у судовому засіданні, 08 жовтня 2024 року - підготовка до судового засідання, яке призначене на 09 жовтня 2024 року, 09 жовтня 2024 року - участь у судовому засіданні, 02 грудня 2024 року - підготовка до судового засідання, яке призначене на 03 грудня 2024 року, 03 грудня 2024 року - подання заяви про розгляд справи без участі адвоката та отримання рішення по справі (вступної та резолютивної частини) у Голосіївському районному суді м. Києва. Правова допомога надана на загальну суму 24000 грн. без ПДВ, в тому числі участь в двох судових засіданнях, транспортні та поштові витрати (а. с. 12 зворот т. 3).

Також до клопотання долучено копію квитанції № 2217485 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС, згідно якої копії клопотання про залучення доказів щодо розміру понесених судових витрат та про відшкодування судових витрат із доданими до неї документами отримано позивачем ТОВ «Оболонь інвест плюс» 08 грудня 2024 року о 19:30. 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19, та вірно визначився з тим, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Так, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Однак, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року в справі № 712/4126/22.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2026 року у справі № 761/4132/24, що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду з даного питання.

Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Оболонь інвест плюс» отримало копію заяви про ухвалення додаткового рішення в електронному кабінеті 08 грудня 2024 року о 19:30 год., проте правом доводити неспівмірність заявлених до відшкодування відповідачам витрат на правничу допомогу не скористалося, тобто реалізувало відповідне процесуальне право на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачами.

Апеляційний суд враховує, що суд з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може зменшити витрати на професійну правову допомогу частково або відмовити в їх стягненні повністю.
Зокрема, згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Разом із тим, у даній справі невідповідності понесених відповідачами витрат на правничу допомогу критеріям, визначеним у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, судом не встановлено і позивачем в апеляційній скарзі про це не зазначено.

За даних обставин, оскільки відповідачі підтвердили належними і допустимими доказами факт понесення ними витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, зважаючи на відсутність заперечень з боку позивача щодо розміру заявлених відповідачами витрат, враховуючи, що ці витрати були пов`язані з розглядом справи, відповідали критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про задоволення клопотання відповідачів, ухваливши додаткове рішення та стягнувши на їх користь з позивача витрати на правничу допомогу в заявленому розмірі.

Доводи апеляційної скарги про неспівмірність розміру правничої допомоги зі складністю справи апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки позивач не був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, правом доводити неспівмірність заявлених до відшкодування відповідачам витрат на правничу допомогу не скористався, тобто реалізував відповідне процесуальне право на власний розсуд.

Також апеляційний суд враховує, що заявлені до стягнення у сукупному розмірі 68000 грн. витрати на правничу допомогу у поданому клопотанні від 08 грудня 2024 року узгоджуються з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікують понести в зв`язку із розглядом справи, зазначеним у відзиві на позовну заяву (60000 грн.).

Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги, що розмежування надання правничої допомоги в межах однієї справи одним адвокатом різним особам в даному випадку є нелогічним, позиції відповідачів були консолідовані та узгоджені, що виключало потребу в окремому захисті іншого з відповідачів, а надання правничої допомоги ОСОБА_2 охоплювалось надання правничої допомоги Іщук Л.І. та не може мати окремого визначення ціни.
Апеляційний суд звертає увагу, що закон не забороняє учасникам справи, які мають однаковий процесуальний статус (у даному випадку відповідачам) укладати окремі договори про надання правничої допомоги з адвокатом, з метою розподілу фінансового тягаря на оплату правничої допомоги між цими учасниками з метою досягнення єдиної процесуальної мети (у даному випадку - захисту проти позову).
Крім того, апеляційний суд враховує, що акти прийому-передачі наданих послуг за договорами про надання правової допомоги, долучені до клопотання, мають відмінності у переліку наданих послуг, оскільки за договором № 1006 від 10 червня 2024 року було надано додаткові послуги, а саме: з 02 жовтня 2024 року по 03 жовтня 2024 року - пошук та вивчення додаткових матеріалів по справі, 07 жовтня 2024 року - підготовка заяви та подання додаткових доказів, які стосувалися лише відповідача ОСОБА_1 , чим обумовлена різниця у вартості наданих відповідачам послуг адвоката.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів та повторного викладення аргументів, кожному з яких було надано належної оцінки судом, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оболонь інвест плюс» залишити без задоволення.
Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.