ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/5807/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Рупташ Ю.Т., представників позивача Іванічек О.І. та Лагодзинської А.О., представника відповідача Котельбан Н.Д., представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Лунги І.О. та Васильчук М.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом Державної установи “Сокирянська виправна колонія (№67)” до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Міністерство юстиції України, про визнання протиправною та скасування вимоги,

У С Т А Н О В И В:,

Державна установа “Сокирянська виправна колонія (№67)” звернулась суду з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги.
Позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області про забезпечення перерахування в дохід державного бюджету за кодом доходів 24060300 “Інші надходження” коштів спеціального фонду в сумі 2097737,20 грн, що відповідають сумі відшкодованих ув`язненими на спецфонд комунальних послуг, які були сплачені за рахунок загального фонду в минулих бюджетних періодах, яка виставлена в листі про усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 11 березня 2025 року №132400-14/526-2025 та отримана Державною установою “Сокирянська виправна колонія (№67)” 14 березня 2025 року за вх. №1038.
Ухвалою суду від 19 грудня 2025 року задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду; визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновлено його; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у даній справі; встановлено строк для подання відзиву.
У ході підготовки даної справи до розгляду по суті судом: з`ясовано зміст заявлених вимог та позицію відповідача щодо них; отримано від сторін справи заяви по суті справі; витребувано у відповідача докази по справі та отримано їх; залучено до участі у розгляді справи третю особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Міністерство юстиції України; отримано від Міністерства юстиції України письмові пояснення; отримано додаткові письмові пояснення від позивача; вчинено інші дії, передбачені частиною другою статті 180 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2026 року о 09 год. 30 хв.
Згідно поданих позивачем заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень в обґрунтування заявлених вимог позивач вказував про те, що за наслідком проведеної відповідачем ревізії встановлено, що в порушення частини 4 статті 13 Бюджетного кодексу України кошти в сумі 2097737,20 грн, що надійшли протягом 2022-2024 років як відшкодування засудженими вартості комунальних послуг на їх утримання та зараховані до доходів спеціального фонду від додаткової (господарської) діяльності, не були направлені на оплату комунальних послуг, а використано на інші потреби установи, тоді як спожиті комунальні послуги було оплачено за рахунок загального фонду кошторису. У зв`язку з цим контролюючим органом у листі від 11 березня 2025 року №132400-14/526-2025 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» вимагалося від позивача забезпечити перерахування в дохід державного бюджету за кодом доходів 24060300 “Інші надходження” коштів спеціального фонду в сумі 2097737,20 грн, що відповідають сумі відшкодованих ув`язненими на спецфонд комунальних послуг, які були сплачені за рахунок загального фонду в минулих бюджетних періодах. З такою вимогою позивач не погоджується та вказує про неправильне застосування відповідачем норм бюджетного законодавства. До цього зазначає, що подвійного фінансування не відбулося; закон не зобов`язує оплачувати комунальні послуги саме із спецфонду; розмежування фондів і статей видатків частиною 4 статті 13 Бюджетного кодексу України прямо забороняє здійснювати видатки одного фонду за рахунок іншого. Наголошує, що власні надходження від відшкодування засудженими вартості на їх утримання є доходами спеціального фонду установи виконання покарань і використовуються згідно з кошторисом, затвердженим уповноваженим органом. Нормативними актами не встановлено обов`язку спрямовувати ці кошти виключно на оплату комунальних послуг, передбачені у кошторису установи за рахунок загального фонду, тому плати за цим напрямом здійснювалася правомірно. Також позивач вказував про те, що відповідач у спірних відносинах вийшов за межі своїх повноважень, а оскаржувана вимога адресована неналежному суб`єкту. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.
Згідно поданих відповідачем заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень контролюючий орган вказував про безпідставність та необґрунтованість вимог позову, наголошуючи на законності оскаржуваних висновків ревізії та вимоги, викладеної у пункті 2 листа від 11 березня 2025 року №132400-14/526-2025 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства». Зазначав, що в періоді, що підлягав ревізії, позивачем до власних надходжень на спеціальний реєстраційний рахунок, як надходження від додаткової (господарської) діяльності зараховувались утримання із заробітної плати засуджених за житлово-комунальні, при цьому вказані кошти не були направлені на оплату комунальних послуг, які були оплачені за рахунок загального фонду та часткову вартість яких було утримано із засуджених. Вказував, що при плануванні надходжень та видатків спеціального фонду, проведення витрат на оплату комунальних послуг не обраховувалось та, згідно з даними обліку та фінансової звітності, у ревізійному періоді позивачем видатки на оплату за комунальні послуги не проводились. Оскільки до калькуляцій на відшкодування засудженими витрат на їх утримання позивачем було враховано виключно комунальні послуги, утримані із засуджених кошти мали бути направлені на відшкодування вартості зазначених комунальних послуг, які були спожиті при їх утриманні. Таким чином, в порушення вимог частини 4 статті 13 Бюджетного кодексу України власні надходження від відшкодування засудженими комунальних послуг в сумі 2097737,20 грн не були направлені на оплату комунальних послуг по спеціальному фонду, які були оплачені за рахунок загального фонду кошторису. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Третя, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, згідно наданих пояснень підтримала позицію позивача та просила його позов задовольнити. Вказувала, що законодавство не містить норми, яка б зобов`язувала установу платити постачальнику комунальних послуг виключно зі спеціального фонду. Навпаки, бюджетна класифікація передбачає видатки на комунальні послуги із загального фонду для всіх бюджетних установ. Порядок оплати комунальних послуг регулюється Бюджетним кодексом України та кошторисом, згідно з якими ці видатки правомірно здійснені із загального фонду. Нормативними актами не встановлено обов`язку спрямовувати ці кошти виключно на оплату комунальних послуг передбачені у кошторисі установи за рахунок загального фонду, тому плата за цим напрямом здійснювалась правомірно. Вимога відповідача про необхідність спрямування надходжень спецфонду на оплату комунальних послуг не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. Отже, комунальні послуги правомірно сплачені позивачем із загального фонду, тобто за кошти державного бюджету.
Заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 6.3 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на ІV квартал 2024 року, Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної установи “Сокирянська виправна колонія (№67)” за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2024 року, за результатом чого складено Акт ревізії від 27.01.2025 року №08-33/1.
Ревізією встановлено, зокрема, що Державною установою “Сокирянська виправна колонія (№67)” до власних надходжень на спеціальний реєстраційний рахунок, як надходження від додаткової (господарської) діяльності, зараховувались утримання із заробітної плати засуджених за житлово-комунальні, при цьому вказані кошти не були направлені на оплату комунальних послуг, які були оплачені за рахунок загального фонду та часткову вартість яких було утримано із засуджених.
Так, протягом ревізійного періоду до спеціального фонду Державної установи “Сокирянська виправна колонія (№67)” надійшло утримань із заробітної плати та пенсій засуджених за комунальні послуги на загальну суму 2636782,0 грн, в тому числі: за 2022 рік – 435 554,98 грн, за 2023 рік – 781789,52 грн, за січень-вересень 2024 року – 1419439,59 гривень.
Крім поточних утримань за комунальні послуги, у ревізійному періоді на спец рахунок надійшли кошти від Підприємства №67 в погашення боргів минулих періодів в сумі 539046,89 грн. (у 2023 році – 223319,7 грн., січень-вересень 2024 року – 309727,19 грн.). При цьому вартість комунальних послуг, утримана із заробітку засуджених у ревізійному періоді в сумі 2097732,0 грн (2636782,0 грн -539046,89 грн), не використана на оплату за спожиті комунальні послуги за коштами спеціального фонду за КПКВК 3601020.
Згідно із звітами форми №4-1д «Звіт про надходження і використання коштів, отриманих як плата за послуги» надходження утриманих із ув`язнених сум відшкодування витрат на їх утримання Державною установою “Сокирянська виправна колонія (№67)” було віднесено до підгрупи 2 групи 1 власних надходжень, а саме - надходження бюджетних установ від додаткової (господарської) діяльності.
Відповідно до висновку проведеної ревізії в порушення частини 4 статті 13 Бюджетного кодексу України кошти в сумі 2097737,20 грн, що надійшли протягом 2022-2024 років як відшкодування засудженими вартості комунальних послуг на їх утримання та зараховані до доходів спеціального фонду від додаткової (господарської) діяльності, не були направлені на оплату комунальних послуг, а використано на інші потреби установи, тоді як спожиті комунальні послуги було оплачено за рахунок загального фонду кошторису.
Не погоджуючись із таким висновком ревізії, відображеним в акті ревізії від 27.01.2025 року №08-33/1, Державна установа “Сокирянська виправна колонія (№67)” подала на нього заперечення, за результатом розгляду яких Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області прийнято висновок, який направлений Державній установі “Сокирянська виправна колонія (№67)” листом від 27.02.2025 року №132400-14/409-2025.
У листі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області від 11.03.2025 року №132400-14/526-2025 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» вимагалося від Державної установи “Сокирянська виправна колонія (№67)” забезпечити перерахування в дохід державного бюджету за кодом доходів 24060300 “Інші надходження” коштів спеціального фонду в сумі 2097737,20 грн, що відповідають сумі відшкодованих ув`язненими на спецфонд комунальних послуг, які були сплачені за рахунок загального фонду в минулих бюджетних періодах (пункт 2 вимоги).
Не погоджуючись із указаною вимогою контролюючого органу, підконтрольна установа звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені Законом України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” від 26 січня 1993 року №2939-ХІІ (далі - Закон №2939-ХІІ).
Згідно зі статтею 2 Закону №2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування установлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 4 Закону №2939-ХІІ інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
На підконтрольних установах, щодо яких за відповідний період їх фінансово-господарської діяльності відповідно до цього Закону проведено державний фінансовий аудит, інспектування за ініціативою органу державного фінансового контролю не проводиться.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №2939-ХІІ орган державного фінансового контролю: здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об`єктами державної власності; цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; відповідністю взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень.
Статтею 10 Закону №2939-ХІІ визначені права органу державного фінансового контролю, до яких, зокрема, належать право перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства
Згідно з приписами частини другої статті 15 Закону №2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Крім цього, частиною першою статті 1 Закону №2939-ХІІ встановлено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну аудиторську службу України від 03 лютого 2016 № 43 (далі - Положення №43) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Пунктом 4 Положення №43 передбачено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів; вживає в межах повноважень, передбачених законом, заходів до усунення виявлених недоліків та запобігання їм у подальшому, а саме: проводить аналіз стану дотримання фінансової та бюджетної дисципліни, виявляє причини та умови, що призвели до недоліків і порушень, готує рекомендації та пропозиції щодо їх усунення і запобігання їм у подальшому; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог.
Згідно приписів пункту 6 Положення №43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.
Відповідно до пункту 7 Положення №43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Отже, з наведених норм вбачається, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати державний фінансовий контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів, контроль за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Враховуючи вказані норми матеріального права та беручи до уваги встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що у спірних відносинах відповідач як територіальний орган Держаудитслужби діяв у спосіб та у межах повноважень, визначених законодавством. А тому суд відхиляє як безпідставні доводи позивача про те, що у цих відносинах відповідач вийшов за межі своїх повноважень, та що оскаржувана вимога щодо усунення виявлених порушень законодавства адресована неналежному суб`єкту.
Стосовно встановленого відповідачем за наслідком проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2024 року порушення частини четвертої статті 13 Бюджетного кодексу України, що виразилося у не направленні власних надходжень від відшкодування засудженими вартості комунальних послуг на їх утримання в сумі 2097737,20 грн на оплату комунальних послуг та зараховані до доходів спеціального фонду від додаткової (господарської) діяльності, які були оплачені за рахунок загального фонду кошторису, то суд зазначає таке.
Відповідно до статті 121 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу.
Порядок відшкодування вартості витрат на утримання засуджених у виправних колоніях встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відшкодування засудженими витрат, встановлених частиною першою цієї статті, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів. Відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами здійснюється у порядку, встановленому законом.
Згідно з пунктом 4 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2017 року №80 (далі – Порядок №80) засуджені відшкодовують вартість свого утримання в установах виконання покарань, крім випадків, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України.
Відповідно до пункту 5 Порядку №80 відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання за звітний місяць здійснюється із заробітку, пенсій та іншого доходу, що нараховані засудженим у місяці, що настає за звітним.
Пунктом 6 Порядку №80 передбачено, що утримання засуджених в установах виконання покарань включає в себе надання житлово-комунальних та побутових послуг.
До житлово-комунальних послуг, що надаються засудженим, належать: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).
Згідно з пунктом 8 Порядку №80 кошти, які установа виконання покарань отримує від відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання, зараховуються до спеціального фонду державного бюджету та використовуються в порядку, встановленому законодавством.
Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються Бюджетним кодексом України.
За приписами частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України:
бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду (пункт 1);
бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету (пункт 11);
бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими (пункт 12);
власні надходження бюджетних установ - надходження, отримані в установленому порядку бюджетними установами як плата за надання послуг, виконання робіт та цільових заходів, гранти, дарунки та благодійні внески, а також надходження від реалізації в установленому порядку продукції чи майна та іншої діяльності (пункт 15);
доходи бюджету - податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, плату за надання адміністративних послуг, власні надходження бюджетних установ) (пункт 23).
Відповідно до частини першої статті 13 Бюджетного кодексу України бюджет може складатися із загального та спеціального фондів.
Частиною другою статті 13 Бюджетного кодексу України визначено, що складовими частинами загального фонду бюджету є: 1) всі доходи бюджету, крім тих, що призначені для зарахування до спеціального фонду бюджету; 2) всі видатки бюджету, що здійснюються за рахунок надходжень загального фонду бюджету; 3) кредитування бюджету (повернення кредитів до бюджету без визначення цільового спрямування та надання кредитів з бюджету, що здійснюється за рахунок надходжень загального фонду бюджету); 4) фінансування загального фонду бюджету.
Згідно із частиною третьою статті 13 Бюджетного кодексу України складовими частинами спеціального фонду бюджету є: 1) доходи бюджету (включаючи власні надходження бюджетних установ), які мають цільове спрямування; 2) видатки бюджету, що здійснюються за рахунок конкретно визначених надходжень спеціального фонду бюджету (у тому числі власних надходжень бюджетних установ); 3) кредитування бюджету (повернення кредитів до бюджету з визначенням цільового спрямування та надання кредитів з бюджету, що здійснюється за рахунок конкретно визначених надходжень спеціального фонду бюджету); 4) фінансування спеціального фонду бюджету.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Бюджетного кодексу України власні надходження бюджетних установ отримуються додатково до коштів загального фонду бюджету і включаються до спеціального фонду бюджету. При цьому надходження бюджетних установ у вигляді майна (активів) в натуральній формі, отримане від інших бюджетних установ, які відповідно до законодавства виконують функції з управління об`єктами державної (комунальної) власності, у межах відповідного бюджету, не є власними надходженнями таких бюджетних установ.
Власні надходження бюджетних установ поділяються на такі групи:
перша група - надходження від плати за послуги, що надаються бюджетними установами згідно із законодавством;
друга група - інші джерела власних надходжень бюджетних установ.
У складі першої групи виділяються такі підгрупи:
підгрупа 1 - плата за послуги, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю;
підгрупа 2 - надходження бюджетних установ від додаткової (господарської) діяльності;
підгрупа 3 - плата за оренду майна бюджетних установ, що здійснюється відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна";
підгрупа 4 - надходження бюджетних установ від реалізації в установленому порядку майна (крім нерухомого майна).
У складі другої групи виділяються такі підгрупи:
підгрупа 1 - благодійні внески, гранти та дарунки;
підгрупа 2 - надходження, що отримують бюджетні установи від підприємств, організацій, фізичних осіб та від інших бюджетних установ для виконання цільових заходів, у тому числі заходів з відчуження для суспільних потреб земельних ділянок та розміщених на них інших об`єктів нерухомого майна, що перебувають у приватній власності фізичних або юридичних осіб;
підгрупа 3 - надходження, що отримують державні і комунальні заклади професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти від розміщення на депозитах тимчасово вільних бюджетних коштів, отриманих за надання платних послуг, якщо таким закладам законом надано відповідне право; надходження, що отримують державні і комунальні заклади фахової передвищої та вищої освіти, наукові установи та заклади культури як відсотки, нараховані на залишок коштів на поточних рахунках, відкритих у банках державного сектору для розміщення власних надходжень, отриманих як плата за послуги, що надаються ними згідно з основною діяльністю, благодійні внески та гранти;
підгрупа 4 - 30 відсотків дивідендів (доходу), нарахованих на акції (частки) господарських товариств, у статутних капіталах яких є майнові права інтелектуальної власності, виключні майнові права на які належать державним науковим установам (крім державних наукових установ оборонно-промислового комплексу), державним університетам, академіям, інститутам.
Власні надходження бюджетних установ використовуються (з урахуванням частини дев`ятої статті 51 цього Кодексу) на:
покриття витрат, пов`язаних з організацією та наданням послуг, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю (за рахунок надходжень підгрупи 1 першої групи);
організацію додаткової (господарської) діяльності бюджетних установ (за рахунок надходжень підгрупи 2 першої групи);
утримання, облаштування, ремонт та придбання майна бюджетних установ (за рахунок надходжень підгрупи 3 першої групи);
ремонт, модернізацію чи придбання нових необоротних активів та матеріальних цінностей, покриття витрат, пов`язаних з організацією збирання і транспортування відходів і брухту на приймальні пункти (за рахунок надходжень підгрупи 4 першої групи);
господарські потреби бюджетних установ, включаючи оплату комунальних послуг і енергоносіїв (за рахунок надходжень підгруп 2 і 4 першої групи);
організацію основної діяльності бюджетних установ (за рахунок надходжень підгруп 1, 3 і 4 другої групи);
виконання відповідних цільових заходів (за рахунок надходжень підгрупи 2 другої групи).
Згідно встановлених обставин справи та визнавалося її сторонами у судовому засіданні, позивач як бюджетна установа отримував кошти від відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання і ці кошти, що є власними надходженнями позивача, були віднесені ним до підгрупи 2 першої групи власних надходжень, а саме - надходження бюджетних установ від додаткової (господарської) діяльності.
За таких обставин вказані власні надходження позивача, що є доходом бюджету згідно з приписами пункту 23 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України, у відповідності до пункту 8 Порядку №80 та частини четвертої статті 13 Бюджетного кодексу України повинні зараховуватися до спеціального фонду державного бюджету і використовуватися на організацію додаткової (господарської) діяльності бюджетної установи та на її господарські потреби, включаючи оплату комунальних послуг і енергоносіїв.
Однак власні надходження позивача як бюджетної установи (кошти в сумі 2097737,20 грн від відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання, зараховані до доходів спеціального фонду) не були використані на оплату комунальних послуг, сплачених за рахунок загального фонду кошторису.
При цьому, як було встановлено відповідачем під час проведення ревізії, при плануванні надходжень та видатків спеціального фонду проведення витрат на оплату комунальних послуг позивачем не обраховувалось та згідно з даними обліку та фінансової звітності у ревізійному періоді видатки на оплату за комунальні послуги позивачем не проводились.
Водночас, як встановлено відповідачем під час проведення ревізії та підтверджено сторонами справи у судовому засіданні, кошти в сумі 2097737,20 грн від відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання були спрямовані на ремонт камерних приміщень, забезпечення санітарно-гігієнічних умов для засуджених тощо.
У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що згідно положень частини четвертої статті 13 Бюджетного кодексу України, якими передбачено використання власних надходжень бюджетних установ, на утримання, облаштування та ремонт бюджетних установ використовуються власні надходження бюджетних установ за рахунок надходжень підгрупи 3 першої групи, тобто від плати за оренду майна бюджетних установ, що здійснюється відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
З огляду на викладене, суд вважає правомірним та обґрунтованим висновок відповідача про порушення позивачем норм частини четвертої статті 13 Бюджетного кодексу України, що виразилося у не направленні власних надходжень від відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання в сумі 2097737,20 грн на оплату комунальних послуг, натомість використано їх на інші потреби, в той час як спожиті комунальні послуги були оплачені за рахунок загального фонду кошторису.
За таких обставин відповідачем цілком обґрунтовано та правомірно у листі від 11.03.2025 року №132400-14/526-2025 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства» вимагалося від Державної установи “Сокирянська виправна колонія (№67)” забезпечити перерахування в дохід державного бюджету за кодом доходів 24060300 “Інші надходження” коштів спеціального фонду в сумі 2097737,20 грн, що відповідають сумі відшкодованих ув`язненими на спецфонд комунальних послуг, які були сплачені за рахунок загального фонду в минулих бюджетних періодах.
Тому оскаржувана позивачем вимога скасуванню не підлягає.
Враховуючи наведене, суд відхиляє як помилкові та необґрунтовані доводи позивача, наведені у заявах по суті справи, про неправильне застосування відповідачем норм бюджетного законодавства у спірних відносинах.
Доводи позову про подвійне фінансування не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
Твердження позивача про те, що закон не зобов`язує сплачувати комунальні послуги саме із спецфонду, спростовуються приписами статті 121 Кримінально-виконавчого кодексу України, пункту 8 порядку №80 та частини четвертої статті 13 Бюджетного кодексу України.
Щодо посилань у позовній заяві на низку судових рішень, то такі суд оцінює критично, адже обставини та норми, застосовані у наведених позивачем судових рішеннях, суттєво відрізняються від обставин цієї справи та норм, які регулюють спірні відносини. До того ж, суд зауважує, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не є джерелом права в Україні, а більшість наведених у позові рішень суду касаційної інстанції відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень. 
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої – третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачем доведено законність оскаржуваного позивачем рішення. Натомість доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими.
Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини. Повне судове рішення складено 27.02.2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – Державна установа “Сокирянська виправна колонія (№67)” (Пров. Покровський-8, м. Сокиряни, Дністровський район, Чернівецька область, 60200, ЄДРПОУ 08565026), відповідач - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області (вул. Котляревського, 1, м. Чернівці, 58002, ЄДРПОУ 40913650), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Міністерство юстиції України (вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, ЄДРПОУ 00015622).

Суддя О.П. Лелюк