Справа № 939/969/24

РІШЕННЯ
Іменем України

10 березня 2026 року	Бородянський районний суд	

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.
за участю секретаря – Боярської С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 24 вересня 2005 року вона з відповідачем перебувала в шлюбі, зареєстрованому виконкомом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2023 року шлюб з відповідачем розірваний. У період шлюбу нею з відповідачем було придбано: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль марки «Ford», модель «Transit», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску. Оскільки домовленості між ними щодо поділу майна в позасудовому порядку не досягнуто, просила, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказане вище майно; у порядку поділу спільного майна колишнього подружжя визнати за нею ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 право власності на частину зазначеного вище майна за кожним.
Ухвалою суду від 01 травня 2024 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 24 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на викладені в ньому доводи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Представник відповідача – адвокат Населенко М.М. у судове засідання в режимі відеоконференції не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Оскільки відповідач та його представник не повідомили про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне їхнє повідомлення про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що сторони з 24 вересня 2005 року перебували у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9).
Від шлюбу мають дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10).
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірваний (а.с.14-16).
Відповідно до повідомлень територіального сервісного центру № 3247 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях та регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області, 25 березня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль марки Ford модель Transit, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, VIN НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2000 куб.см, тип кузова – легковий вантажопасажирський, на підставі біржової угоди від 29 січня 2009 року, серії ААО № 000061; станом на 21 березня 2024 року вказаний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 17, 163-164, 186).
28 травня 2014 року між ТОВ «Євробуд» і ОСОБА_2 було укладено договір пайової участі в будівництві № 04/08, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язувався у вигляді свого вкладу по даному договору внести грошові кошти (пай), загальна сума якого на дату укладення цього договору складала 415 350 грн, до 20 грудня 2014 року (п. 3.1); пайщику ( ОСОБА_2 ) по завершенню будівництва виділяється його доля в натурі у вигляді житлової квартири АДРЕСА_2 (п. 3.6.1) (а.с.151, 152-160).
Як вбачається з копії реєстраційної справи № 680305932210, яка надійшла з відділу з питань державної реєстрації Бучанської районної військової адміністрації Київської області, ТОВ «Євробуд» закінчило будівництво за договором пайової участі в будівництві № 04/08 та 29 квітня 2015 року подало декларацію про готовність об`єкта до експлуатації; вартість квартири АДРЕСА_3 повністю сплачена та 19 травня 2015 року ОСОБА_2 отримав технічний паспорт на зазначену вище квартиру; 26 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до реєстратора з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та на підставі вказаної заяви та доданих документів державним реєстратором було проведено реєстрацію права власності вказаної квартири за відповідачем (а.с.200-250).
Згідно інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 26 червня 2015 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 66-67).
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.
За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене та відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо позову, суд вважає, що вказане майно, набуте сторонами за час їх шлюбу і належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними. 
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності, присуджується одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказала, що встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питанням доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Враховуючи наведене, оскільки спірне майно набуте у власність за час перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи рівність часток сторін, суд вважає за необхідне в порядку поділу спільного сумісного майна бувшого подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на спірні квартиру та транспортний засіб.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в розмірі 8 900 грн (1 600 000 грн (вартість квартири) + 180 000 грн (вартість транспортного засобу) / 2 * 1% ).
Керуючись ст. 368 ЦК України, ст. 60, 61, 70 СК України, ст. 81, 77, 78, 141, 259, 273, 354 ЦПК України, 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Поділити спільне сумісне майно бувшого подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу – автомобіль марки Ford, модель Transit, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу – автомобіль марки Ford, модель Transit, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 8 900 (вісім тисяч дев`ятсот) гривень.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 13 березня 2026 року.

Суддя	Марина ГЕРАСИМЕНКО