ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 р. 	Справа № 520/32136/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 06.10.25 по справі № 520/32136/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області , Київського районного суду м.Харкова   
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі- ТУ ДСА України в Харківській області, відповідач 1, апелянт) , Київського районного суду м. Харкова ( далі-Відповідач 2, Київський райсуд м. Харкова), в якому просила:
- визнати протиправним і скасувати наказ голови Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 №02-02/177, яким внесені зміни до наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 10.01.2023 № 02-02/04 «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 » щодо скасування п. 2 ч. 2 наказу в частині виплати судді ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 % як такій, що має стаж роботи на посаді судді 09 рокі 02 місяці 21 день, та яким скасовано наказ голови Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 № 02 02/134 «Про встановлення надбавки за вислугу років судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 » у розмірі 30 відсотків, як такій, стаж роботи якої становить більше 10 років;
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо зупинення виплати щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років, передбаченої ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді Київського районного суду м. Харкова Документ сформований в системі «Електронний суд» 21.11.2024 13 ОСОБА_1 з 08.11.2024;
-зобов`язати нарахувати та виплатити щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років, передбачену ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 у розмірі 30 відсотків від посадового окладу на підставі наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 № 02-02/134 «Про встановлення надбавки за вислугу років судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 » з 08.11.2024 до дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили;
-допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за один місяць.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано наказ голови Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 №02-02/177, яким внесені зміни до наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 10.01.2023 № 02-02/04 «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 » щодо скасування п. 2 ч. 2 наказу в частині виплати судді ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 % як такій, що має стаж роботи на посаді судді 09 рокі 02 місяці 21 день, та яким скасовано наказ голови Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 № 02- 02/134 «Про встановлення надбавки за вислугу років судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 » у розмірі 30 відсотків, як такій, стаж роботи якої становить більше 10 років.
Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Харківській області щодо зупинення виплати щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років, передбаченої ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 з 08.11.2024.
Зобов`язано нарахувати та виплатити щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років, передбачену ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 у розмірі 30 відсотків від посадового окладу на підставі наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 № 02-02/134 «Про встановлення надбавки за вислугу років судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 » з 08.11.2024 до дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскільки позивачка була призначена на посаду судді терміном на п`ять років, то, починаючи з вересня 2021 року, остання не наділена повноваженнями здійснювати правосуддя.
Вказав, що Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.
Апелянт повідомив, що Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:- частини 1 статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;- частини 8 статті 56, частин 1, 2 статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;- частини 3 статті 82, частин 6, 7 статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді. 
Апелянт звернув увагу, що хоча положення частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року №192-VIII були тотожними за змістом положенням частини 10 статті 135 Закону №1402-VIII, проте останні неконституційними не визнавались та наразі є чинними, а тому є обов`язковими до застосування. 
Отже, ТУ ДСА України у Харківській області, як розпорядник коштів нижчого рівня не має правових підстав для нарахування та виплати позивачці доплати до посадового окладу за вислугу років.
На підтвердження своїх доводів апелянт послався на рішення Харківського окружного адміністративного суду у справах №520/2844/21, №520/4619/21.
Апелянт звернув увагу, що Актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА у Харківській області за період з 01.07.2017 по 31.12.2020 проведеної Північно-східним офісом Держаудитслужби №08-13/09 від 31.05.2021 встановлено, що протягом періоду, що підлягав перевірці, у ТУ ДСА рахувалось 42 судді, які не здійснювали правосуддя (у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку на який його було призначено, не прийняттям присяги, дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонені, тощо). Відповідно до частини 10 статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIІI «Про судоустрій і статус суддів», починаючи з 01 січня 2020 року суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічні оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. Таким чином, період з 01.01.2020 по 31.12.2020 23-м суддям м. Харкова та Харківської області, які не здійснюють правосуддя проводилось нарахування та виплата доплат до посадового окладу, що суперечить вимогам ч.10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року №1402 –VIII та призвело до необґрунтованих витрат вказаної доплати.
Позивачка правом на подання відзиву на апеляцію не скористалась.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 
Указом Президента України «Про призначення та звільнення суддів» № 425/2016 від 29 вересня 2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Троїцького районного суду Луганської області строком на п`ять років. Наказом голови Троїцького районного суду Луганської області від 17 жовтня 2016 року №18-О позивачку зараховано на посаду судді Троїцького районного суду Луганської області.
Наказом голови Троїцького районного суду Луганської області від 02 листопада 2018 року № 12-О позивачці встановлено доплату за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу, як такій, стаж роботи якої становить 5 років, з 18 жовтня 2018 року.
Згідно з рішенням Голови Верховного Суду від 23 грудня 2022 року №551/0/149-22 ОСОБА_1 було відряджено з Троїцького районного суду Луганської області до Київського районного суду м. Харкова з 09 січня 2023 року .
Відповідно до наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 10 січня 2023 року №02-02/04 “Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 ” з 11 лютого 2023 року суддю ОСОБА_1 зараховано до штату Київського районного суду м. Харкова до прийняття рішення про закінчення відрядження судді.
Наказом голови Київського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2023 року № 02-02/134 судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 з 18 жовтня 2023 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 % посадового окладу, як такій, стаж роботи якої становить більше 10 років.
Згідно з довідкою Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2026 №02-21/10, наданою на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2026 про витребування доказів, ОСОБА_1 з моменту зарахування до штату Київського районного суду м. Харкова на посаду судді (наказ №02-02/04 від 10.01.2023) не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну на посаді судді . В період часу з 11.01.2023 до теперішнього часу суддя Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності не притягалась.
07.11.2024 ТУ ДСА України у Харківській області за вих. №02-29/4112/24-вих скеровано на адресу Київського районного суду м. Харкова інформаційний лист ДСА України «Про результати заходів з внутрішнього аудиту» від 28.10.2024 №6-20993/24 для виконання та використання в роботі.
Відповідно до листа ДСА України «Про результати заходів з внутрішнього аудиту» від 28.10.2024 №6-20993/24, рекомендовано територіальним управлінням ДСА України, місцевим загальним судам як розпорядникам бюджетних коштів нижчого рівня, що належать до мережі головного розпорядника бюджетних коштів – ДСА України наступне: забезпечити нарахування та виплату суддівської винагороди з суворим дотриманням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018. При цьому, зосередити особливу увагу на те, що відповідно до частини 10 статті 135 Закону №1402, яка є чинною, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. Зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визначено лише три виключення з цього правила стосовно суддів, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них причин. Зазначені три причини, які тягнуть за собою ці випадки, викладені у резолютивній частині рішення і розширеному тлумаченню не підлягають. На думку ДСА України, ці випадки і причини стосуються лише тих суддів, які були обрані безстроково за новими положеннями Конституції і Закону №1402 і не втратили повноважень щодо здійснення правосуддя. Нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з втратою ним повноважень, зокрема, внаслідок закінчення п`ятирічного терміну, на який його було обрано, до таких випадків і причин рішенням Конституційного Суду України не віднесено. На думку ДСА України, ця категорія суддів взагалі позбавлена повноважень здійснювати правосуддя не внаслідок якихось причин (залежних чи незалежних від них), а в силу вимог закону.
На виконання вимог зазначеного інформаційного листа ДСА України, ТУ ДСА України у Харківській області надіслано до Київського районного суду м. Харкова лист за №02-29/4143/24-вих від 08.11.2024, в якому рекомендовано голові Київського районного суду м.Харкова розглянути питання щодо скасування зазначених вище наказів Київського районного суду м. Харкова щодо встановлення судді ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років.
Згідно з наказом №02-02/177 було внесено зміни до наказу голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_3 від 10.01.2023 №02-02/04 «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 » , скасовано п.2 ч.2 наказу в частині виплати судді ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20%, як такій, що має стаж роботи на посаді судді 09 років 02 місяці 21 день; скасовано наказ №02-02/134 «Про встановлення надбавки за вислугу років судді Київського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 ». Підставою зазначено: інформаційний лист ДСА України від 28.10.2024 №6-20993/24, лист ТУ ДСА України у Харківській області від 08.11.2024 №02-29/4143/24-вих.
Вважаючи протиправним наказ голови Київського районного суду м.Харкова від 08.11.2024 №02-02/177 та дії ТУ ДСА України у Харківській області щодо зупинення виплати щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років з 08.11.2024, позивачка звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15).
Зваживши також на рішення Ради суддів України від 19.04.2019 №21 та від 03.09.2021 №35 (щодо права суддів на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018) суд першої інстанції у підсумку констатував, що позивачка, перебуваючи на посаді судді Київського районного суду м.Харкова, тривалий час не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від її волі , тому має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення згаданого Рішення.
Суд першої інстанції врахував, що положення частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які визнані рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року за № 11-р/2018 не конституційними були тотожними за змістом положенням частини 10 статті 135 Закону № 1402-VIII.
Конституційний Суд України у Рішенні від 08.06.2016 у справі №4-рп/2016 зазначав, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина 2 статті 8 Основного Закону України (пункт 7 Рішення №4-рп/2016).
Суд виснував, що правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не може бути застосованою. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачка, перебуваючи на посаді судді Київського районного суду м. Харкова не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку її призначення на посаду, у зв`язку із чим не здійснює правосуддя до закінчення щодо неї кваліфікаційного оцінювання, тобто через обставини, що не залежать від її волі чи обумовлені її поведінкою, має право на доплату за вислугу років у розмірі 30 % від посадового окладу.
Суд першої інстанції також зазначив, що наказ від 10.01.2023 № 02-02/04 «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 », а саме: п. 2 ч. 2 цього наказу в частині виплати судді ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 % як такій, що має стаж роботи на посаді судді 09 років 02 місяці 21 день, як акт індивідуальної дії вичерпав свою дію виконанням та з моменту настання права на доплату у підвищеному розмірі. Наказ від 26.10.2023 № 02-02/134 «Про встановлення надбавки за вислугу років судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 », яким встановлено доплату у розмірі 30 % , також має визначений строк дії: з часу настання десятирічного стажу роботи на посаді і вичерпується щомісячними виплатами кожного місяця.
Скасування та внесення змін у вказані вище акти індивідуальної дії наказом Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 №02-02/177 створює ситуацію повної правової невизначеності щодо права позивачки, встановленого частиною 5 статті 135 Закону №1402-VIII, яке настало в силу досягнення відповідного стажу та тривало на підставі цих наказів протягом майже двох років.
Суд першої інстанції зазначив, що у питанні скасування акту індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції виснував, що оскаржуваний наказ Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 №02-02/177 не відповідає критеріям, визначеним пунктом 1 частини 2 статті 2 КАС України, а саме: прийнятий не на підставі та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним та скасування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі-Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Згідно з ч.1,2 ст.4 Закону №1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідно до частини 1 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За частиною 2 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини 3 статті 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно з частиною 5 статті 135 Закону № 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Згідно з частиною 10 статті 135 Закону № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Відповідно до пункту 17 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. За умови підтвердження відповідності займаній посаді відповідно до пункту 20 цього розділу судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який їх було призначено (крім суддів, звільнених з посади), призначаються на посаду судді до суду, до якого вони були призначені або переведені (крім тимчасового переведення шляхом відрядження) на день припинення повноважень.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри", та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України..
Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).
Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами). 
На підставі підпункту 16 пункту 1 розділу I Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-IX) виключено пункти 22 і 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (текст яких написано вище).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 (далі – Закон №2453-VI в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до частини 5 статті 133 Закону №2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Відповідно до частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Положення частин 3, 10 статті 133 Закону №2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:
« 1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
2. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:
- частини 1 статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;
- частини 8 статті 56, частин 1, 2 статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;
- частини 3 статті 82, частин 6, 7 статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, положення частин 3, 10 статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник з приводу зупинення виплати судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років, передбаченої ч.2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 08.11.2024 на підставі наказу голови Київського районного суду м.Харкова від 08.11.2024 №02-02/177 через відсутність у позивачки повноважень на здійснення правосуддя у зв`язку з закінченням п`ятирічного терміну на посаді судді.
Як вбачається із додаткових пояснень ТУ ДСА у Харківській області від 07.04.2026, наданих на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2026 про витребування доказів, суддя ОСОБА_1 була призначена на посаду судді терміном на п`ять років Указом Президента України від 29.09.2016 №425/2016, а починаючи з 30.09.2021 остання не наділена повноваженнями здійснювати правосуддя у зв`язку із закінченням строку перебування на посаді судді. Зазначене підтверджується також довідкою Київського районного суду м.Харкова від 03.04.2026 №02-21/10, в якій також зазначено, що з часу зарахування ОСОБА_1 до штату Київського районного суду м. Харкова (наказ №02-02/04 від 10.01.2023) : з 11.01.2023 до цього часу суддя Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не притягалась. 
Колегією суддів також встановлено, що відповідно до наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 №02-02/177 позивачці зупинили виплату щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років, передбаченої ч.2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з відсутністю повноважень на здійснення правосуддя у зв`язку із закінченням строку перебування на посаді судді.
Відповідно до раніше чинного Закону № 2453-VI, після закінчення п`ятирічного строку повноважень суддя не міг здійснювати правосуддя допоки не буде вирішено питання про обрання його на посаду судді безстроково. 
З набранням чинності Законами № 1401-VIII, № 1402-VIII призначення на посаду судді (вперше) здійснюється безстроково, водночас призначення на посаду судді безстроково суддів, яких до того було призначено на посади в межах п`ятирічного строку (відповідно до раніше чинного правового регулювання цих правовідносин), поставлено у залежність від результатів кваліфікаційного оцінювання. 
Суд першої інстанції, задовольнивши частково позовні вимоги, спирався головним чином на Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 (як на мотиви, так і висновки) в тій його частині, яка стосується (не)конституційності положення частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII для цілей застосування окремих положень № 1402-VIII.
У пункті 3.4 цього Рішення Конституційний Суд України зазначив, з-поміж іншого, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом №2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом № 1402-VIII.
Конституційний Суд України зробив висновок , якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIІІ, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Застосований законодавцем у положенні частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення ..
Конституційний Суд України вважав, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ, яке поширюється на суддів, що не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини 10 статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIІІ суперечить частинам 1, 2 статті 126 Конституції України.
У зв`язку з наведеним, можна виснувати, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
Рада суддів України у рішенні від 03 вересня 2021 року № 35 наголосила, що будь-які обмеження виплат доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є недопустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі № 1-7/2018. В контексті питання виплати доплат таким суддям, дії Територіальних управлінь ДСА, судів, які здійснюють функції розпорядників бюджетних коштів, щодо припинення виплати доплат (а також намагання повернути вже виплачені доплати) суддям, що не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, так само як і висновки щодо відсутності підстав для виплати доплат до посадового окладу таким суддям, здійснені органами Державної аудиторської служби України під час проведення ревізій фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в різних областях та судах, свідчать про порушення гарантій незалежності суддів у виді матеріального забезпечення, що впливає на незалежність судді, та є протиправними та недопустимими. Крім того, припинення виплат зазначених вище доплат у 2021 році свідчить про порушення принципу юридичної визначеності та принципу належного урядування.
Аналогічна позиція щодо необхідності здійснення доплат суддям, які не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, була викладена і в рішенні Ради суддів України від 19 квітня 2019 року № 21.
В свою чергу, положення ч.10 ст.133 Закону №2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року за №11-р/2018 визнані неконституційними, були тотожними за змістом положенням ч. 10 ст. 135 Закону №1402-VIII.
Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 120/1655/21-а дійшов висновку, що з набранням чинності Законами № 1401-VIII, № 1402-VIII призначення на посаду судді (вперше) здійснюється безстроково, водночас призначення на посаду судді безстроково суддів, яких до того було призначено на посади в межах п`ятирічного строку (відповідно до раніше чинного правового регулювання цих правовідносин), поставлено у залежність від результатів кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у вказаній постанові необхідним у даній категорії справи є з`ясування обставин, які зумовили припинення виплати суддям надбавок до посадового окладу: зупинення щодо кваліфікаційного оцінювання й відсторонення на цій підставі від здійснення правосуддя (відповідно до ч.5 ст.86 Закону № 1402-VIII); закінчення п`ятирічного строку повноважень на посаді судді чи поява іншої (обставини, з якою Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 пов`язує неконституційність позбавлення надбавок до посадового окладу судді).
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка з 30 вересня 2021 року не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень на посаді судді, що підтверджується довідкою Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2026 №02-21/10 та додатковими поясненнями ТУ ДСА України у Харківській області, наданими на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2026 про витребування доказів.
На сьогодні кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді ОСОБА_1 . Комісією не завершено. Жодної інформації про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності або відкриті дисциплінарні провадження щодо неї матеріали справи не містять.
Враховуючи, що позивачка, перебуваючи на посаді судді Київського районного суду м. Харкова не здійснює правосуддя у зв`язку з закінченням п`ятирічного строку її призначення на посаду , тобто через обставини, що не залежать від її волі чи обумовлені її поведінкою, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу голови Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2024 №02-02/177, яким позивачці було скасовано щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років, та протиправність дій ТУ ДСА України в Харківській області щодо зупинення виплати судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 щомісячної доплати до посадового окладу за вислугу років з 08.11.2024 та зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити їй таку з 08.11.2024.
Доводи апелянта з посиланням на Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА у Харківській області за період з 01.07.2017 по 31.12.2020 проведеної Північно-східним офісом Держаудитслужби №08-13/09 від 31.05.2021 є необґрунтованими, оскільки зазначені у ньому висновки про зайве нарахування та виплату доплати за стаж роботи суддям місцевих загальних судів, в тому числі позивачці, не відповідають вимогам вказаних вище нормативно-правових актів та рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018. Крім того, вказаний Акт не є нормативно-правовим актом, який може регулювати питання нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними.
Посилання апелянта на рішення Харківського окружного адміністративного суду у справах : №520/2844/21, №520/4619/21 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі № 520/32136/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк