ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4910/20 
Провадження № 1-кп/362/98/26 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.02.2026 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 , 
за участі секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого, адвоката ОСОБА_10 , 
захисника ОСОБА_11 , 
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Василькові Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 12020110140000677 від 04.04.2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Василькова, Київської області, українця, громадянина України, що має вищу освіту, командира військової частині НОМЕР_1 Західного ОТО, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в:
03.04.2020 року близько 22 год.00 хв. ОСОБА_12 керуючи технічно справним автомобілем, марки ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Декабристів, м. Василькова, Київської області, поряд з будинком № 87, в порушення вимог п.10.1, 10.4, Правил дорожнього руху України при зміні напрямку руху не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод учасникам дорожнього руху та не надавши дорогу зустрічному транспортному засобу, почав здійснювати маневр лівого повороту, перетнув осьову лінію розділення зустрічних потоків на смуги для руху не надав дорогу ОСОБА_9 , який мотоциклом марки «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 рухався в зустрічному напрямку в наслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «Honda CB400F» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, розрив тонкої кишки, перелом другої п`ясної кістки правої кисті, відкритий перелом лівого стегна, перелом правої скроневої кістки, чисельні садна та рани на тілі, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_12 , які виразилися в порушенні Правил безпеки дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжких тілесних ушкоджень органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.
Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 в судовому засіданні подали заяву про залишення цивільного позову без розгляду, оскільки моральна шкода ОСОБА_12 відшкодована у повному обсязі (т.2 а.с.13). Під час прийняття рішення відносно ОСОБА_12 просять суворо не карати та не позбавляти права керування. 
Обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро розкаюється у скоєному та пояснив, що 03 квітня 2020 року о 22 годині він здійснював рух по вул. Декабристів у м. Василькові в сторону аптеки. Він здійснив зупинку транспортного засобу ввімкнув показчик лівого повороту для того щоб пропустити зустрічні автомобілі, після того як пропустив автомобілі почав рух, і в цей час відбулось різке зіткнення, як потім він зрозумів з мотоциклом. Він надав першу медичну допомогу потерпілому, також викликав швидку медичну допомогу. Також зазначив, що обставини, які викладені в обвинувальному акті він підтверджує. 
Прокурором в судовому засіданні було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків, які зазначені в реєстрі, оскільки обвинувачений вину визнає повністю та не наполягає на їх допиті, а тому судом було ухвалено не проводити допит свідків, зазначених в реєстрі.
Крім показів обвинуваченого, вина  ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, також підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження.
З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення, тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.
Як вбачається із протоколу огляду місця події від 03.04.2020 року, схеми до протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього, зіткнення автомобіля ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 та мотоцикла марки «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 , відбулося на смузі руху мотоцикла (т.1 а.с. 188-192).
Із висновку експерта №12-1/1113 від 21.07.2020 року вбачається, що в момент первинного контакту мотоцикл мотоциклом марки «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходився в горизонтальному чи близькому до нього положенні і контактував із передньою частиною автомобіля ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 (т.1 а.с. 204-208).
Як вбачається із протоколу слідчого експерименту від 31.07.2020 року, проведеного із обвинуваченим ОСОБА_12 схеми та фототаблиці до нього зіткнення автомобіля ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 та мотоцикла «Honda CB400F» реєстраційний номер НОМЕР_3 відбулося в районі осьової розділяючої смуги (т.1 а.с. 230-236).
Протоколом слідчого експерименту від 11.08.2020 року із якого вбачається, що проведений із потерпілим ОСОБА_9 схеми та фототаблиці до нього зіткнення автомобіля ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 та мотоцикла «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 відбулося під час перетину автомобілем ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 осьової розділяючої смуги (т.1 а.с. 237-243).
Як вбачається із висновку автотехнічної експертизи № 12-1/1022 від 01.07.2020 року система робочого гальма мотоцикла «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 на момент огляду знаходилася в працездатному стані. Несправностей, що могли викликати погіршення або відмовлення в системі робочого гальма перед ДТП не виявлено. Рульове керування та підвіска мотоцикла «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходиться в технічно несправному стані. Дані несправності виникли в процесі ДТП. Несправностей, що могли б викликати зміну курсової стійкості транспортного засобу перед подією, не виявлено (т.1 а.с. 211-214).
Висновком автотехнічної експертизи № 12-1/1051 від 09.07.2020 року встановлено, що рульове керування та елементи підвіски автомобіля ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходяться в працездатному стані. Несправностей, що могли викликати погіршення або відмову в роботі рульового керування чи зміну курсової стійкості транспортного засобу не виявлено. Гальмівна робоча система автомобіля ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 на момент огляду знаходяться в непрацездатному стані через порушення герметичності гальмівного приводу гальм лівого заднього колеса, яке відбулося під час ДТП. (т.1 а.с. 217-220).
Як вбачається із висновку автотехнічної експертизи № 12-1/2267 від 26.08.2020 року швидкість руху мотоцикла «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , перед ДТП, становила 35,9 км/год. В даній дорожній ситуації водій мотоцикла «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_9 не мав технічної можливості попередити зіткнення із автомобілем ВАЗ 2101 реєстраційний номер НОМЕР_2 . В даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_12 мав технічну можливість уникнути зіткнення з мотоциклом «Honda CB400F», реєстраційний номер НОМЕР_3 шляхом виконання вимог пунктів 10.1,10.4 ПДР України. Причиною даної ДТП з технічної точки зору є невідповідність дій водія ОСОБА_12 вимогам 10.1,10.4 ПДР України. (т.1 а.с. 246-250).
Із висновку судово-медичної експертизи №159 від 14.07.2020 року вбачається, що в результаті ДТП потерпілий ОСОБА_9 одержав тілесні ушкодження: розрив тонкої кишки, перелом другої п`ясної кістки правої кисті, відкритий перелом лівого стегна, перелом правої скроневої кістки, чисельні садна та рани на тілі, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння (т.1 а.с. 227-229).
Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Аналізуючи вищевказані докази у сукупності, суд вважає ці докази належними та допустимими оскільки відомостей, що вони були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою Україною суду не надано. Суттєвих протиріч, які б давали підстави сумніватись у цих доказах суд не вбачає. Обвинувачений надав стабільні показання, які узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами, тому сумніватись в їх достовірності у суду не має підстав. 
Кваліфікація дій.
Згідно ст. 2, 11 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Отже, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_12 вчинив дії, які виразились у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілу ОСОБА_9 , а його дії кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів.
Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо призначення покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема справа «Довженко проти України» від 12 січня 2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 суд згідно з вимогами статей 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання та вимоги ч.2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_12 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів вчинених із необережності, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (вину визнав повністю), особу обвинуваченого, а саме: раніше не судимого, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, спочатку вторгнення росії в Україну з перших днів став на захист Батьківщини проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 Західного ОТО, на посаді командира 3-го кулеметного взводу кулеметної роти, бере безпосередньо участь з прикриття з протиповітряної оборони об`єктів частини та критичної інфраструктури, де характеризується позитивно, а також думку прокурора, яка просила призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України із позбавленням права керування транспортними засобами, думку потерпілого та його представника, які проти застосування ст. 75 КК України не заперечували.
Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Таким чином, враховуючи все вище зазначене, суд вважає за необхідне призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі.
З урахуванням наявності обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутності обставин, які обтяжують покарання, думки потерпілого, даних про особу обвинуваченого, його молодий вік, ставлення особи до своїх дій, повне визнання винуватості, відшкодування шкоди у повному обсязі потерпілому, суд дійшов висновку про можливість застосування до основного покарання вимог ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробовуванням та встановленням іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Приймаючи таке рішення суд, серед іншого враховує, що вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у рішенні від 17.09.2009 року в справі «Скополла проти Італії» зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
На переконання суду, захід примусу визначений судом, є співмірним тяжкості і характеру вчиненого діяння та його наслідкам, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, та буде відповідати одному із основних принципів Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - пропорційності обмеження прав людини і легітимної мети покарання та невідворотності покарання, тобто необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_12 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
При вирішенні питання щодо застосування додаткового покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд враховує конкретні обставини дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, обвинувачений має специфіку військової служби, пов`язану із відбиттям атак БПЛ, що тісно пов`язанні з керуванням транспортними засобами, та сама служба станом на сьогодні є фактично єдиним джерелом прибутку сім`ї обвинуваченого, відомості щодо порушення ним правил дорожнього руху та притягнення за це до адміністративної відповідальності відсутні, вчинив кримінальне правопорушення вперше.
Також суд враховує, що хоча тяжкі наслідки, але, ОСОБА_12 добровільно відшкодував узгоджену із потерпілим моральну шкоду. Обвинувачений щиро розкаявся, сприяв об`єктивному встановленню фактичних обставин.
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні (Правовий висновок Верховного Суду у справі № 396/1429/19).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_12 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Також, до початку судового слідства, у відповідності до ст. 128 КПК України, потерпілим ОСОБА_9 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 154 315 грн. та моральної шкоди у розмірі 255 000 грн. (т. 1 а.с.64-72).
Судом встановлено, що від представника потерпілого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_10 надійшла до суду заява про залишення цивільного позову без розгляду (т.2, а.с.13). 
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Оскільки представник потерпілого ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_10 просить про залишення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди без розгляду, він не обмежений у праві на вчинення даної процесуальної дії, суд вважає, що його цивільний позов, слід залишити без розгляду.
Роз`яснити потерпілому ОСОБА_9 його право на звернення до суду для вирішення цивільного позову в порядку цивільного судочинства згідно ч. 7 ст. 128 КПК.
В порядку ст. 124 КПК України суд вважає за необхідне стягнути з 
 ОСОБА_12 витрати, пов`язані із залученням експертів у загальній сумі 6211 грн. 10 коп., що складають: 
-за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № 12-1/1113 від 21.07.2020 року в розмірі 1634,50 грн.; 
-судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/1022 від 01.07.2020 року у розмірі 1634,50 грн.; 
-судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/1051 від 09.07.2020 року у розмірі 1634,50 грн; 
-судової авто технічної експертизи №12-1/2267 від 26.08.2020 року у розмірі 1307,60 грн.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.
Питання щодо речових доказів суд не вирішує, оскільки вони відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 84-86, 100, 124, 369-371, 373-374, 376 КПК України, суд, 
у х в а л и в:
Визнати ОСОБА_12 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_12 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк обчислювати з моменту ухвалення вироку – 11.02.2026 року.
Цивільний позов ОСОБА_9  до  ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – залишити без розгляду.
Роз`яснити потерпілому  ОСОБА_9  його право на звернення до суду для вирішення цивільного позову в порядку цивільного судочинства згідно ч. 7 ст. 128 КПК України.
Стягнути з  ОСОБА_12 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в розмірі 6211,10 грн.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні. 
Суддя ОСОБА_13