Справа № 420/35774/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ст. 262 ч. 5 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить суд визнати протиправним та частково скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.10.2025 року №347 майора ОСОБА_2 в частині призначення старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_3 старшим групи оповіщення №3 на 18.10.2025 року з дати його видання 17.10.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді помічника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки з правової роботи.
Водночас, 17.10.2025 року т.в.о начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 було видано наказ №347 про організацію роботи груп оповіщення військовозобов`язаних, відповідно до якого позивача було призначено старшим групи оповіщення №3 для проведення перевірки військово-облікових документів в осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років та вручення їм повісток, із періодом виконання з 06 год. 00 хв. до 24 год. 00 хв. 18.10.2025 року.
Не погоджуючись із вказаним наказом в частині призначення його, помічника начальника з правової роботи, старшим групи оповіщення №3, та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Ухвалою суду у справі №420/35774/25 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов. 
Під час розгляду справи від представника ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №491 від 28.08.2025 року зобов`язано начальників районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки залучати до здійснення заходів оповіщення 100% підпорядкованого особового складу в денний час. Крім того, станом на 17 та 18 жовтня 2025 року, військовослужбовці, яких необхідно було задіяти у заходах оповіщення, знаходилися на лікарняному, відпустках, були залучені до виконання інших завдань відповідно до їх функціональних обов`язків згідно установчого наказу. З метою виконання політики держави в частині мобілізаційних заходів згідно з мобілізаційними планами, що направлені на на постійне поповнення військових підрозділів Збройних Сил України, які виконують завдання по захисту держави на всієї лінії фронту, виникла необхідність залучення додатково військовослужбовців, у тому числі позивача, для здійснення заходів оповіщення. Крім того, згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України №1151 від 15.07.2025 року, м. Одеса увійшла до переліку територій де ведуться бойові дії, у зв`язку з чим тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини (начальник РТЦК та СП) мав право змінити або відмінити наказ, так як він несе повну відповідальність за виконання завдання та життя військовослужбовців. Згідно Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Указу Президента України 10.12.2008 року №1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», накази можуть бути змінені вищим командиром (начальником) у випадку їх недоцільності та наявності нових обставин. На думку відповідача у відзиві, об`єктивні обставини того дня надавали можливість тимчасово виконуючому обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 включити до наказу про оповіщення позивача для більш ефективних заходів проведення оповіщення для виконання завдань вищого командування.
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, на яку від ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Суд у справі встановив наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді помічника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки з правової роботи, що відповідачем за час розгляду справи не заперечувалось.
17.10.2025 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 було видано наказ №347 про організацію роботи груп оповіщення військовозобов`язаних, за п.2 якого позивача на 18.10.2025 року було призначено старшим групи оповіщення №3 для проведення перевірки військово-облікових документів в осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років та вручення їм повісток за маршрутом №11.
В пункті 6 наказу №347 від 17.10.2025 року визначені планові завдання груп оповіщення.
Згідно п.7 наказу №347 від 17.10.2025 року закріплено, що оповіщення військовозобов`язаних мають бути проведені у період з 06 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. та з 14 год. 00 хв. до 24 год. 00 хв. 
Не погоджуючись із вказаним наказом в частині призначення його, помічника начальника з правової роботи, старшим групи оповіщення №3, та вважаючи такий наказ протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно приписів частини 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно положень ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України), достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 75 КАС України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 ч. 2 КАС України).
Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.
Також Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Варто також зазначити, що м. Одеса (Одеська міська територіальна громада) з 26.05.2025 відноситься до території можливих бойових дій, що підтверджується Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 року №376.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно ч.ч.3-5 статті 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (ч.1 ст.34 Закону №2232-ХІІ).
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів врегульовані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст.1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
За ч.2 ст.4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Згідно ч.5 ст.22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154 було затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі – Положення №154), за п.1 якого територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
За п.9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, але не виключно, здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Згідно п.14 Положення №154 Керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідає за, зокрема, але не виключно:
своєчасне та повне виконання завдань, покладених на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки;
здійснення заходів оповіщення та призову громадян на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву) та на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до порядку мобілізаційного розгортання, визначеного Міноборони та Генеральним штабом Збройних Сил, а також на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Аналізуючи вищевказані приписи, керівники районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідальні за виконання основних завдань мобілізації, зокрема, шляхом здійснення заходів оповіщення та призову громадян на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до порядку мобілізаційного розгортання, визначеного Міноборони та Генеральним штабом Збройних Сил.
Згідно п.16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.03.2021 року №80 було затверджено Положення про юридичну службу Збройних Сил України (далі – Положення №80), за п.1.2 якого юридична служба складається з юридичного підрозділу, який здійснює правове забезпечення діяльності Головнокомандувача Збройних Сил України (далі - Головнокомандувач), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), юридичних служб, відділів, відділень, груп, помічників командувачів, командирів, начальників (далі - командири, (начальників) з правової роботи (юрисконсультів, працівників юридичного фаху, які займають посади юридичної служби) органів військового управління військових частин, військових навчальних закладів (військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти), установ та організацій Збройних Сил України, а також юридичних посад у складі національних контингентів та національного персоналу, юридичних підрозділів оперативного (оперативно тактичного) угруповання військ (сил) в об`єднаній операції на час її проведення (далі - військові частини).
За п.2.1 Положення №80 завданням юридичної служби є координація правової роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства, нормативно-правових та інших актів у Збройних Силах України, військовослужбовцями та працівниками під час виконання покладених на них завдань і функціональних (посадових) обов`язків, а також представлення інтересів військових частин у судах та інших юрисдикційних органах.
В пункті 2.2 Положення №80 виокремлені завдання юридичної служби.
Згідно п.3.8 Положення №80 покладання на юридичну службу обов`язків (функцій, завдань), що не належать або виходять за межі її компетенції, не допускається.
Військовослужбовців (працівників) юридичної служби забороняється призначати у наряди, варти, старшими машин, для виконання робіт, не пов`язаних з виконанням їх службових обов`язків, залучати до проведення інвентаризацій, перевірок, службових розслідувань (службових перевірок) тощо.
Тобто, згідно приписів Положення про юридичну службу Збройних Сил України, покладання на юридичну службу завдань, що не належать або виходять за межі її компетенції, не допускається.
Слід зазначити, що в умовах повномасштабної збройної агресії проти України одним з ключових питань є повноваження військових командирів (начальників). Відтак, правильна оцінка законності управлінських рішень набуває фундаментального значення для встановлення балансу між правами особи та інтересами служби, а також для підтвердження неупередженості рішень військового управління.
На думку суду, надання військовослужбовцям юридичної служби районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки керівником РТЦК та СП завдань, що не відносяться безпосередньо до їх компетенції, можуть бути виправданими, якщо такі завдання направлені на виконання основних завдань мобілізації під час дії особливого періоду.
До такого висновку суд доходить через те, що статтею 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України, а приписами Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/202 військовому командуванню наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Визначення позивача оскаржуваним розпорядженням №347 від 17.10.2025 року в якості старшого групи оповіщення №3 для проведення перевірки військово-облікових документів в осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років та вручення їм повісток, за твердженням відповідача, слугувала об`єктивна службова необхідність. Як зазначено у відзиві ІНФОРМАЦІЯ_1 бойовий стан в АДРЕСА_1 та 18 жовтня 2025 року був дуже критичний, оскільки місто знаходилось під постійними ракетними ударами та атаками безпілотних літальних апаратів ворога. Зазначених обставин позивачем під час розгляду справи спростовано не було.
Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуваний наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №347 від 17.10.2025 року визначав організацію роботи груп оповіщення військовозобов`язаних виключно на період 18.10.2025 року.
Суд з цього приводу зазначає, що приписами п.19 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 № 2-зпу справі №3/35-313 зазначено, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".
При визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації (п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008в справі №1-10/2008).
Отже, наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №347 від 17.10.2025 року в частині призначення позивача старшим групи оповіщення №3 для проведення перевірки військово-облікових документів в осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років та вручення їм повісток за маршрутом №11 (пункти 2, 6, 7 оскаржуваного наказу) є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який станом на час вирішення справи вичерпав свою дію.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду акт індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2021 у справі №9901/286/19, від 08.09.2021 у справі №816/228/17, постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 у справі №П/9901/97/21).
З огляду на вищевикладене обставини справи, судом не вбачається підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.10.2025 року №347 майора ОСОБА_2 в частині призначення старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_3 старшим групи оповіщення №3 на 18.10.2025 року з дати його видання 17.10.2025 року.
Крім того суд зазначає, що позивачем в адміністративному позові та за час розгляду справи не було надано обґрунтувань з приводу того, яким чином визнання протиправним та скасування в частині вищевказаного наказу виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №347 від 17.10.2025 року (дія якого розповсюджувалась лише на 18.10.2025 року) на час звернення позивача до суду та розгляду адміністративної справи №420/35774/25 в суді призведе до поновлення його прав та законних інтересів.
Верховний Суд у постанові 06.03.2025 року у справі №420/8830/20 посилався на низку рішень Європейського суду з прав людини, які розкривають підхід до обґрунтованості судових рішень.
Як зазначив Верховний Суд, ЄСПЛ у справі «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). 
У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 241-246, 251, 255, 257, 258, 262, 293-295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині – відмовити.
Розподіл судових витрат не проводити.
Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII Перехідних положень КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України. 
Повне найменування сторін по справі:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач - Тимчасово виконуючий обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ).
Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя О.В. Білостоцький 

.