ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року
м. Київ

справа № 755/12136/22
провадження № 61-6237св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Євграфової Є. П., Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» (далі - ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА») про захист прав споживачів та зобов`язання повернення об`єкта лізингу.
15 липня 2021 року між позивачем та ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» укладено договір фінансового лізингу № 142/21 (далі - договір), за умовами якого ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» передало позивачу на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування автомобіль Dodge Challenger чорного кольору з VIN-кодом НОМЕР_1 загальною вартістю 518 010,00 грн, строком на 12 місяців.
Також між сторонами укладено лізинговий протокол (далі - протокол) від 15 липня 2021 року, відповідно до якого сторони домовились про графік лізингових платежів. 15 липня 2021 року в момент укладення та підписання договору, ОСОБА_1 здійснив перший лізинговий платіж на користь ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» в розмірі 208 875,00 грн, що підтверджує підписаний сторонами лізинговий протокол. Факт сплати вищевказаних грошових коштів та передачі транспортного засобу підтверджує також акт приймання-передачі транспортного засобу від 15 липня 2021 року.
У подальшому на виконання умов договору, ОСОБА_1 здійснив такі чергові лізингові платежі: 02 серпня 2021 року черговий лізинговий платіж на суму 17 830,00 грн; 01 вересня 2021 року черговий лізинговий платіж на суму 34 533,00 грн; 30 вересня 2021 року черговий лізинговий платіж на суму 34 533,00 грн; 07 листопада 2021 року черговий лізинговий платіж на суму 34 533,00 грн; 03 грудня 2021 року черговий лізинговий платіж на суму 34 533,00 грн; 04 січня 2022 року черговий лізинговий платіж на суму 34 533,00 грн; 04 лютого 2022 року черговий лізинговий платіж на суму 34 533,00 грн; 30 квітня 2022 року черговий лізинговий платіж на суму 49 500,00 грн.
Таким чином, станом на травень 2022 року ОСОБА_1 в рахунок сплати за договором фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21 на користь ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» сплатив грошові кошти на загальну суму 483 403,00 грн із загальної вартості договору в 518 010,00 грн.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який триває і на момент подання позовної заяви. Вказав, що після введення воєнного стану протягом декількох місяців продовжував сумлінно виконувати умови договору та сплачувати грошові кошти на користь ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА». Однак з травня 2022 року безпосередньо у зв`язку із воєнним станом в країні його фінансове становище погіршилося, чим викликало тимчасову відсутність потрібних грошових коштів, зокрема для виконання умов договору фінансового лізингу.
08 серпня 2022 року позивача зупинили працівники служби безпеки ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА», та вилучили в нього автомобіль Dodge Challenger чорного кольору з VIN-кодом НОМЕР_1 .
Станом на вересень 2022 року фінансовий стан позивача покращився.
12 вересня 2022 року з метою досудового врегулювання спору представник ОСОБА_1 - адвокат Коротя P. O. звернувся до ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» з проханням надати ОСОБА_1 можливість сплатити залишок грошових коштів за договором фінансового лізингу та передати автомобіль Dodge Challenger чорного кольору з VIN- кодом НОМЕР_1 його покупцеві ОСОБА_1 .
Проте відповіді не отримав.
У зв`язку з викладеним, просив зобов`язати відповідача повернути йому об`єкт фінансового лізингу - транспортний засіб Dodge Challenger, VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , з метою продовження виконання договору фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» повернути ОСОБА_1 об`єкт фінансового лізингу - транспортний засіб Dodge Challenger, чорного кольору, 2016 року випуску, з метою продовження виконання договору фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21. Стягнуто з ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» судовий збір.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що позивачем упродовж тривалого часу здійснювались чергові лізингові платежі, однак внаслідок обставин, що не могли залежати від волі останнього через введення в Україні воєнного стану, що зумовило обтяжливе фінансове становище, ОСОБА_1 не зміг внести черговий лізинговий платіж. При цьому, зважаючи на умови договору, позивач не повідомив лізингодавця про настання форс-мажорних обставин, як того вимагає укладений між сторонами договір. Водночас про дострокове припинення договору та необхідності повернення об`єкта лізингу лізингодавець не повідомив у належний спосіб лізингоодержувача, що також свідчить про недотримання умов договору лізингодавцем - відповідачем, у цій частині. 
При цьому позивач не наполягає на розірванні договору та виявляє бажання виконувати погоджені між сторонами умови договору, шляхом внесення чергових лізингових платежів, а відповідач не заявив зустрічного позову про розірвання укладеного договору. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог до ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» про захист прав споживачів, шляхом зобов`язання ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» повернути ОСОБА_1 об`єкт фінансового лізингу - транспортний засіб Dodge Challenger, чорного кольору, 2016 року випуску, VIN-код    НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , з метою продовження виконання договору фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» задоволено частково. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року змінено в його мотивувальній частині.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, апеляційний суд доповнив мотивувальну частину висновком про те, що даних належного повідомлення лізингодавцем лізингоотримувача про розірвання договору чи оформлення виконавчого напису нотаріусом, матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів законності дій відповідача вилучення у позивача транспортного засобу у позивача.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
12 травня 2025 року ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявником викладено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19, від 04 серпня 2021 року у справі № 456/2076/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 910/11472/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 910/11472/20 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Разом з тим у касаційній скарзі заявник обґрунтовує необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статей 91, 275 ЦПК України у подібних правовідносинах а також зазначає про порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що:

- судом першої інстанції було порушено процесуальні строки розгляду справи, що проігноровано судом апеляційної інстанції;

- позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушення відповідачем його прав, більше того, під час допиту як свідка, підтвердив, що він як лізингоодержувач за договором фінансового лізингу з 24 лютого 2024 року не міг здійснювати погашення чергових лізингових платежів, що було зумовлено обтяжливим матеріальним становищем через введення в Україні воєнного стану. Однак про настання форс-мажорних обставин відповідача письмово не повідомляв;

- суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, долучив до матеріалів справи повідомлення (вимогу) товариства про розірвання договору та повернення предмета лізингу, водночас дійшов помилкового висновку про те, що даних належного повідомлення лізингодавцем лізингоотримувача про дострокове припинення договору та необхідності повернення об`єкта лізингу, матеріали справи не містять;

- поза увагою судів залишився той факт, що позивач, свідомо ігноруючи взяті на себе зобов`язання за договором, користувався транспортним засобом, тим самим порушуючи права відповідача на відшкодування вартості транспортного засобу;

- позивачем неправильно обрано спосіб захисту, який не відповідає обставинам справи, і який порушує права законного власника майна, оскільки вимога про зобов`язання відповідача повернути позивачу транспортний засіб з метою продовження виконання договору суперечить вимогам ЦПК України.

Відзивів на касаційну скаргу ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 травня 2025 року касаційна скарга ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2025 року касаційну скаргу ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для сплати судового збору.
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2025 року відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 755/12136/22 із Дніпровського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 755/12136/22.
Ухвалою від 05 березня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 05 березня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 липня 2021 року між ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 142/21 (далі - договір лізингу або договір), за умовами якого лізингодавець передав на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб, а лізингоодержувач прийняв транспортний засіб та зобов`язався сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Відповідно до пунктів 2.1 - 2.3 договору лізингу, строк дії цього договору з 15 липня 2021 року до 15 липня 2022 року. Строк користування лізингоодержувачем транспортним засобом починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі транспортного засобу, а завершується після підписання або акта повернення транспортного засобу за договором, або акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності та транспортний засіб (цей строк не може бути меншим одного року). 

Транспортний засіб є власністю лізингодавця протягом усього строку дії цього договору. В разі переходу права власності на транспортний засіб від лізингодавця до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, транспортний засіб за закінченням строку лізингу лізиногоодержувачем не повертається.

Згідно з пунктом 3.2 договору лізингу, транспортний засіб вважається взятим лізингоодержувачем у фінансовий лізинг від лізингодавця на умовах цього договору з дати підписання акту приймання-передачі (додатку № 2 до лізингового договору) лізингоодержувачем та лізингодавцем.

Пунктом 5.5 договору лізингу лізингоодержувача зобов`язано, зокрема, але не виключно, своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до пункту 6.1 договору лізингу, загальна вартість транспортного засобу за договором становить 518 010,00 грн.

Пунктом 6.1.1 (а) договору лізингу передбачено, що лізингоодержувач сплачує лізингодавцю чергові лізингові та будь-які інші платежі, належні за цим лізинговим договором, мають бути сплаченими протягом трьох банківських днів із дня пред`явлення (виставлення) лізингодавцем відповідних рахунків згідно з графіком платежів, зазначеним у лізинговому протоколі. Термін лізингу транспортного засобу, на який нараховується черговий платіж, становить один місяць.

Згідно з пунктом 7.8.7 договору у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору лізингодавець має право заборонити лізиногоодержувачу користування транспортним засобом та змінити місцезнаходження транспортного засобу. Місцезнаходження транспортного засобу у цьому випадку обирається без обов`язкового погодження з лізингоодержувачем.

Відповідно до положень пунктів 10.2, 10.4 договору лізингу договір припиняє дію у випадку неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань. Одностороння відмова сторони від виконання своїх зобов`язань за цим договором не допускається, крім випадків, що визначені цим договорів.

Відповідно до положень пункту 10.7 договору, лізинговий договір підлягає розірванню в односторонньому порядку на вимогу лізингодавця та повернення об`єкта фінансового лізингу, в тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса в разі: якщо лізингоодержувач не виконує будь-якої з умов даного договору та якщо таке невиконання не буде виправлене протягом шести робочих днів з дня, наступного за днем надсилання повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначеної в договорі. Якщо лізингодавець не отримав від лізингоодержувача протягом 60 календарних днів черговий лізинговий платіж згідно з лізинговим протоколом.

Пунктом 11 договору визначені форс-мажорні обставини: сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов`язання або невиконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До таких обставин належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дія чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов`язків за ним договором. Сторони зобов`язані письмово, не пізніше 10 (десяти) діб з моменту настання форс-мажорних обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього договору.

Підтвердженням настання форс-мажорних обставин є виключно офіційне підтвердження таких обставин. Якщо форс-мажорні обставини, вказані в пункті 10.1, продовжують діяти протягом 30 (тридцяти) днів з часу їх виникнення, то сторони проводять переговори, щоб обговорити заходи, яких слід вжити. У випадку, якщо протягом наступних 10 (десяти) днів сторони не зможуть домовитися, то лізингодавець може прийняти рішення про вилучення ТЗ з лізингу, а лізингоодержувач зобов`язаний повернути транспортний засіб лізингодавцю протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з моменту прийняття такого рішення, при цьому усі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають.
Цей лізинговий договір має такі додатки: додаток № 1 - лізинговий протокол, додаток № 2 - акт приймання-передачі транспортного засобу за договором.

Також 15 липня 2021 року між ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) підписано лізинговий протокол до договору фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21 (далі - лізинговий протокол).

Пунктом 1 лізингового протоколу визначено характеристики транспортного засобу та його вартість: транспортний засіб Dodge Challenger, чорного кольору, VIN-код НОМЕР_3 , вартістю 518 010,00 грн.

Пунктом 5 лізингового протоколу сторони обумовили графік лізингових платежів.

15 липня 2021 року ТОВ «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» та ОСОБА_1 уклали акт приймання-передачі транспортного засобу до договору фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21, а саме: транспортного засобу Dodge Challenger, чорного кольору, 2016 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, чинній на момент укладення договору) фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, та які передбачають наявність хоча б однієї з ознак фінансового лізингу, встановлених цим Законом.

За умовами пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право у випадках, передбачених законом та/або договором фінансового лізингу, відмовитися від договору фінансового лізингу, стягнути з лізингоодержувача несплачені лізингові платежі, термін сплати яких настав на дату такої відмови, вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу та у разі невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення об`єкта фінансового лізингу - сплати неустойки у розмірі, встановленому цим Законом, за володіння та користування об`єктом фінансового лізингу за час прострочення повернення об`єкта фінансового лізингу, якщо інший розмір неустойки не визначений договором фінансового лізингу.

У контексті наведених норм заява лізингодавця про відмову від договору лізингу у разі повної або часткової несплати лізингоодержувачем лізингових платежів є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення лізингодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з лізингоодержувачем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення лізингодавцем лізингоодержувача про відмову від договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України (відповідно до якого односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами).

При цьому чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли лізингоодержувач вважається повідомленим чи способів такого повідомлення.

Водночас, у статтях 3, 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору та визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «КАР ІНВЕСТ Україна», в якому просив зобов`язати відповідача повернути йому об`єкт фінансового лізингу - транспортний засіб Dodge Challenger, VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , з метою продовження виконання договору фінансового лізингу від 15 липня 2021 року № 142/21.
Суд першої інстанції задовольнив позов  ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем упродовж тривалого часу здійснювались чергові лізингові платежі, однак внаслідок обставин, що не могли залежати від волі останнього через введення в Україні воєнного стану, що зумовило обтяжливе фінансове становище, ОСОБА_1 не зміг внести черговий лізинговий платіж. При цьому, зважаючи на умови договору, позивач не повідомив лізингодавця про настання форс-мажорних обставин, як того вимагає укладений між сторонами договір. Водночас про дострокове припинення договору та необхідності повернення об`єкта лізингу лізингодавець не повідомив у належний спосіб лізингоодержувача, що також свідчить про недотримання умов договору лізингодавцем - відповідачем, у цій частині. 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , водночас доповнив мотивувальну частину рішення висновком про те, що даних належного повідомлення лізингодавцем лізингоотримувача про розірвання договору чи оформлення виконавчого напису нотаріусом матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів законності дій відповідача щодо вилучення у позивача транспортного засобу у позивача.
Разом з тим колегія суддів Верховного Суду не може погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає їх передчасними, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2.1 договору лізингу строк дії цього договору з 15 липня 2021 року до 15 липня 2022 року. 

Пунктом 2.3 цього договору визначено, що транспортний засіб є власністю лізингодавця протягом усього строку дії договору. В разі переходу права власності на транспортний засіб від лізингодавця до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, транспортний засіб по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем не повертається.

Лізингоодержувач зобов`язаний у разі закінчення стоку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення транспортного засобу - повернути транспортний засіб у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором (пункт 5.5 договору).

Суди попередніх інстанцій не надали оцінку доводам відповідача про те, що станом на момент пред`явлення позову до суду строк дії договору лізингу сплив.

Суди не перевірили, чи відпали правові підстави володіння і користування предметом лізингу, відповідно до пунктів 2.3, 5.5 договору лізингу та чи відбувся перехід права власності на транспортний засіб від лізингодавця до лізингоодержувача.

Крім того, заперечуючи проти позову, ТОВ «КАР Інвест Україна» зазначало, що договір лізингу від 15 липня 2021 року є розірваним з ініціативи лізингодавця, відповідно до умов цього договору та положень Закону України «Про фінансовий лізинг», враховуючи прострочення виконання лізингоодержувачем сплати лізингових платежів та направлення відповідачем повідомлення про розірвання договору лізингу згідно з пунктом 10.7,на підтвердження чого він надавав відповідні докази.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій не встановили, чи відпали у позивача правові підстави володіння і користування предметом лізингу на момент пред`явлення позову, не врахували те, що матеріали справи не містять відомостей, коли саме відбулося вилучення транспортного засобу у лізингоодержувача, чи дотримано лізингодавцем умови дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, а також докази сплати ОСОБА_1 лізингових платежів.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не в повній мірі встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, у зв`язку з чим дійшов недостатньо обґрунтованого висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

У свою чергу встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів, за змістом частини першої статті 400 ЦПК України, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних у справі доказів, суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить урахувати зазначене у цій постанові, забезпечити сторонам право на справедливий розгляд, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, оцінити всі зібрані у справі докази у їх сукупності.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, тому Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР ІНВЕСТ УКРАЇНА» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць    Р. А. Лідовець    Ю. В. Черняк