ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.03.2026 Справа № 914/3999/25 

За позовом:	Фізичної особи-підприємця Філімоненко Олесі Сергіївни, Київська обл., с. Софіївська Борщагівка	
до відповідача:	Фізичної особи-підприємця Ширяєва Дениса Фарідовича, Львівська обл., м. Шептицький	
про:	повернення безпідставного набутого майна	
 	Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Зусько І.С.	
Представники сторін:	
від позивача:	Кузьменко В.А. - адвокат;	
від відповідача:	Ширяєв Д.Ф.; Мацей М.М. - адвокат.	

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.
Фізична особа-підприємець Філімоненко Олеся Сергіївна (надалі - Позивачка, ФОП Філімоненко О.С.) звернулась до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Ширяєва Дениса Фарідовича (надалі - Відповідач, ФОП Ширяєв Д.Ф.) про повернення безпідставного набутого майна.
Ухвалою від 30.12.2025 суд залишив позовну заяву без руху, встановивши заявникові строк для усунення недоліків позову.
Позивачкою подано до суду заяву (вх. №659/26 від 09.01.2026), якою усунуто недоліки позову, визначені ухвалою від 30.12.2025.
Ухвалою від 12.01.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання у справі призначив на 02.02.2026.
Ухвалою від 02.02.2026 відкладено судове засідання на 05.03.2026.
05.03.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 20.03.2026.
Представник позивачки взяв участь у судовому засіданні 20.03.2026 у режимі відеоконференції, подав письмові пояснення у справі (вх. №8038/26 від 19.03.2026).
Відповідач та його представник з`явилися у судове засідання 20.03.2026. Від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення (вх. №6980/26 від 10.03.2026) та клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень, які подано у справі №914/4000/25 (вх. №8079/26 від 20.03.2026).

ДОВОДИ СТОРІН.
Доводи позивачки.
Позов обґрунтовано тим, що позивачкою помилково перераховано відповідачу грошові кошти у сумі 53`000,00 грн. згідно із платіжною інструкцією №63В7-МТ70-9ХВТ-АК48 від 28.11.2025. На адресу відповідача надсилалася вимога про повернення помилково сплачених коштів, яка залишилася без належного реагування.
Згідно із доводами позивачки між сторонами відсутні договірні відносини, а тому вона просить стягнути на її користь 53`000,00 грн. на підставі статті 1212 ЦК України.

Доводи відповідача.
Відповідач заперечив проти задоволення позову, посилаючись на таке:
1) Між сторонами виникли договірні відносини шляхом виставлення відповідачем оферти у вигляді рахунку на оплату та її акцепту позивачкою шляхом оплати рахунку. Відтак, стягнення грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України є неможливим.
2) Позивачка звернулася із вимогою про повернення грошових коштів через місяць після перерахування грошових коштів, а не одразу після їх списання з рахунку, що свідчить про те, що така оплата не була помилковою, а спрямованою на виконання зобов`язання у договірних відносинах, що склалися між сторонами. Грошові кошти перераховувалися не на картковий, а на банківський рахунок ФОП, що виключає можливість помилки при оплаті.
3) У спірних правовідносинах відбулася поставка товару, який замовила позивачка, однак після його отримання остання усно заявила про поставку неякісного товару.
4) Якщо вважати підставними доводи позивачки про відсутність між сторонами договірних відносин, то за таких умов поведінка позивачки є суперечливою, адже вона знала про відсутність у неї обов`язку сплатити відповідачу грошові кошти, проте перерахувала такі, після чого звернулася до суду із позовом про стягнення сплачених коштів як помилково перерахованих. Наведене свідчить про наявність підстав для відмови у позові.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
28.11.2025 позивачка перерахувала відповідачу грошові кошти у сумі 53`000,00 грн. згідно із платіжною інструкцією №63В7-МТ70-9ХВТ-АК48 від 28.11.2025, вказавши у призначенні платежу: «опл.згідно Рах. №1870-2025 від 28.11.2025, без ПДВ» (Т.1; а.с.16).
Підставою здійснення платежу слугував виставлений відповідачем рахунок-фактура №1870-2025 від 28.11.2025 на оплату вартості меблевих фасадів (згідно із бланком 1870) у розмірі 53`000,00 грн. в якому відображено ідентифікаційні дані сторін, інформацію про кількість (площу) товару (15,00 м2), який слід оплатити, а також номер рахунку для оплати НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» (Т.1; а.с. 15).
16.12.2025 та 31.12.2025 позивачка направляла відповідачу Вимоги №3 та №5 відповідно, в котрих повідомляла останнього про помилковість перерахування зазначених вище коштів та просила повернути їх на розрахунковий рахунок позивачки, що вказаний в цих вимогах. Зазначені вимоги та докази їх відправки знаходяться в матеріалах справи (Т.1; а.с. 36-43).
З огляду на те, що відповідач проігнорував Вимоги №32 та №34, позивачка звернулася з даним позовом до суду.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач вказує, що Рахунок №1870-2025 від 28.11.2025 було виставлено і згідно з цим рахунком кошти сплачено на виконання договірних зобов`язань щодо поставки позивачці меблевих фасадів.
На підтвердження цих обставин відповідач долучив до матеріалів справи паперові копії електронного листування, яке велося в месенджері «Viber» між власниками номера телефону НОМЕР_2 (менеджером відповідача) та абонентом, вказаним як «ОСОБА_1», який вів листування з номера телефону НОМЕР_3 .
Зокрема, зміст електронного листування свідчить, що менеджер відповідача обговорює придбання абонентом з номером телефону НОМЕР_3 меблевих панелей, визначених бланками під номерами 1867, 1868, 1869 і 1870 загальною вартістю 106`470,14 грн. Крім цього, він повідомляє, що була проведена оплата у розмірі 53`470,14 грн., а залишок до оплати становить 53`000,00 грн. У відповідь, абонент із номером телефону НОМЕР_3 вказує, що оплата залишку буде проведена ФОП Філімоненко О.С.
Надалі, менеджер відповідача надсилає у месенджері рахунок-фактуру №1870-2025 від 28.11.2025, після чого абонент із номером телефону НОМЕР_3 надсилає скріншот про оплату суми 53`000,00 грн.
У матеріалах справи також наявна видаткова накладна №1870-2025 від 28.11.2025 на суму 53`000,00 грн. про поставку товару, вказаного у рахунку №1870-2025 від 28.11.2025, проте така підписана та засвідчена печаткою тільки відповідачем (Т.1; а.с. 73).

ОЦІНКА СУДУ.
Згідно із частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У даній справі позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення із відповідача 53`000,00 грн.
Фактичною підставою позову слугують обставини помилково перерахування на рахунок відповідача грошових коштів та відсутність між сторонами договірних відносин. Правовою підставою позову позивачка визначила норми статті 1212 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 26.10.2019 у справі №520/4210/18, від 20.03.2019 у справі №753/20633/15-ц.
Оскільки позивачкою заявлено вимогу про стягнення з відповідача коштів відповідно до статті 1212 ЦК України, а відповідач наполягає на існування між сторонами договірних відносин, то у даній справі підлягають встановленню підстави набуття відповідачем коштів у розмірі 53`000,00 грн., тобто в порядку виконання договірного зобов`язання або за відсутності правової підстави, оскільки договірний характер правовідносин, за відсутності їх припинення (розірвання тощо) виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.
За результатами дослідження наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про те, що перерахування грошових коштів та їх набуття відповідачем було безпідставним, адже між сторонами відсутні будь-які договірні відносини.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що між сторонами виникли договірні відносини шляхом виставлення відповідачем оферти у вигляді рахунку на оплату та її акцепту позивачкою шляхом оплати рахунку, враховуючи таке.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно із частинами 1, 2 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Отже, договір поставки слід вважати укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо таких істотних умов як умови про предмет та ціну.
Суд також зазначає, що згідно зі статтею 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами.
Цивільне законодавство не встановлює особливих вимог щодо форми укладення договору поставки. Відтак, сторони вільні обирати спосіб оформлення договірних відносин із поставки товару.
Суд констатує, що між сторонами не укладався договір поставки у письмовій формі, зокрема й у спрощений спосіб шляхом обміну документами, оскільки у матеріалах справи відсутні докази узгодження сторонами істотних умов договору поставки (предмету та ціни). За таких умов виставлення на оплату рахунку не може ототожнюватися з укладанням договору, оскільки складання та надання рахунку має здійснюватися на виконання досягнутих сторонами домовленостей.
У даній справі судом не було встановлено, що позивачка замовляла у відповідача меблеві фасади, інформація про які відображена у рахунку-фактурі, а також те, що сторони погоджували вартість товару та його оплату, а тому відсутні підстави стверджувати, що між сторонами склалися договірні відносини з поставки.
Судом відхиляються посилання відповідача на лист Мінфіну №41010-06-5/7983 від 24.03.2023 як на підтвердження доводів про те, що оплата рахунку свідчить про згоду з фактом надання послуг і їх обсягом. Слід зазначити, що вказаний лист відсутній у матеріалах справи. Проте, навіть у разі подання такого відповідачем, він би жодним чином не впливав на висновки суду, адже за своєю правовою природою належить до документів інформаційного характеру та не має будь-якої юридичної сили.
При формулюванні своїх висновків суд не залишає поза увагою і надані відповідачем скріншоти електронного листування, у яких згадується позивачка та проведена нею оплата. У судовому засіданні 20.03.2026 проводилося дослідження такого листування, за результатами якого встановлено його відповідність змісту оригіналу листування.
Разом з тим, відповідне листування велося не із позивачкою, а між абонентами із телефонними номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_2 . Жоден із вказаних номерів не є офіційним засобом зв`язку позивачки, який відображений у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань(НОМЕР_6). Також відповідачем не надано доказів того, що позивачка використовує ці номери телефонів в своїй господарській діяльності. Вказане унеможливлює ідентифікацію змісту листування як такого, що стосується договірних відносин сторін.
Варто також зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка уповноважувала у встановленому законом порядку абонента, вказаним як «ОСОБА_1», який вів листування з номера телефону НОМЕР_3 , на її представництво перед відповідачем щодо придбання товару. Відтак, суд не може стверджувати, що згідно із наданим листування між сторонами виникли договірні відносини.
Крім того, у електронному листуванні йдеться про придбання товару вартістю 106`470,14 грн., а рахунок-фактура №1870-2025 від 28.11.2025 був виставлений позивачці на іншу (меншу) суму, а саме на 53`000,00 грн., стягнення яких є предметом позову у цій справі. Вказане свідчить про те, що виставлення рахунку позивачці не було результатом домовленостей між менеджером відповідача та абонентом, вказаним як «ОСОБА_1», який вів листування з номера телефону НОМЕР_3 та не мав повноважень на представництво позивачки перед третіми особами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 викладено правовий висновок, згідно із яким суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
Зважаючи на викладене вище, а також враховуючи те, що позивачка заперечує факт електронного листування із відповідачем, надані скріншоти електронного листування визнаються неналежними доказами.
Що стосується видаткової накладної №1870-2025 від 28.11.2025 на суму 53`000,00 грн., то така не може свідчити про поставку товару та, відповідно, підтверджувати існування договірних відносин між сторонами, оскільки вона виготовлена та засвідчена в односторонньому порядку відповідачем. На ній відсутній підпис чи печатка позивачки.
Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що у даній справі грошові кошти перераховувалися ФОП Філімоненко О.С. на рахунок ФОП Ширяєва Д.Ф. не на виконання договірних зобов`язань. Будь-яких інших доказів того, що сплата 53`000,00 грн. здійснювалася за наявності тих чи інших правових підстав, до суду подано не було.
За відсутності доказів укладення між сторонами договору поставки товару, при встановлених обставинах перерахування позивачкою на користь відповідача грошових коштів без належної на те правової підстави, які відповідач на вимогу позивачки не повернув, суд вважає, щодо спірних правовідносин мають застосовуватися положення статті 1212 ЦК України, а тому грошові кошти у розмірі 53`000,00 грн. підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки.
При цьому суд відхиляє аргументи відповідача про те, що позивачка звернулася із вимогою про повернення грошових коштів через місяць після перерахування грошових коштів, а не одразу після їх списання з рахунку, що свідчить про те, що така оплата не була помилковою, а спрямованою на виконання зобов`язання у договірних відносинах, що склалися між сторонами.
Чинне законодавство не зобов`язує особу, яка безпідставно перерахувала грошові кошти, звертатися із вимогою про повернення таких коштів, як і не встановлює обмежень щодо строку подібного звернення. У той же ж час, Велика Палата Верховного Суду в пункті 84 постанови від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 зазначила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.
Таким чином, у даній справі строк звернення із вимогою про повернення грошових коштів жодним чином не впливає на обов`язок відповідача повернути такі кошти та не може свідчити про існування договірних відносин. У спірних правовідносинах саме відповідач, знаючи про відсутність між сторонами договірних відносин, повинен був повернути грошові кошти позивачці відразу після їх зарахування на його банківський рахунок.
Суд також звертає увагу і на те, що застосування статті 1212 ЦК України не вимагає встановлення обставин помилкового перерахування грошових коштів, а лише вказує на те, що відповідне перерахування повинно бути безпідставним, тобто таким, що не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту.
Відповідач також заперечує проти задоволення позову, стверджуючи про суперечливу поведінку позивачки із посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2024 у справі №127/12240/22.
У процесі аналізу цього аргументу, суд з`ясував, що у наведеній постанові суд касаційної інстанції виснував, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. При цьому суд застосував доктрину venire contra factum proprium, в основі якої знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Поряд з цим, застосування вказаних висновків до спірних правовідносин є неможливим, адже такі є нерелевантними до даної справи. Зокрема, вони зроблені за обставин, які відмінні від обставин справи №914/3999/25. Ключовою відмінністю є те, що у справі №127/12240/22 мало місце перерахування відповідачу грошових коштів протягом тривалого часу, а саме півроку, регулярно, різними сумами (всього було перераховано 37 платежів). Крім того, у призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є поповнення карткового рахунку відповідача. Саме з огляду на ці обставини суд виснував, що оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо створення спільного бізнесу, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
У справі №914/3999/25 відбулося одноразове перерахування грошових коштів у розмірі 53`000,00 грн. До того ж, судом не було встановлено, що позивачка і відповідач мали будь-які домовленості щодо поставки меблевих фасадів, а поставка такого товару все ж відбулася. Так, відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів (видаткових накладних, товарно-транспортних накладних тощо), які б свідчили про виконання договірного зобов`язання з поставки, яке на його думку виникло у спірному випадку.
З аналогічних підстав не можуть бути застосовані відповідні висновки Верховного Суду, викладені у постановах:
- від 04.08.2021 у справі №185/446/18. У межах цієї справи було встановлено обставини періодичного перерахування грошових коштів окремими платежами на загальну суму 1`330`000,00 грн. та без зазначення цільового призначення платежів. Кошти позивачем перераховувались на рахунок відповідача добровільно для ведення спільного бізнесу, які сторони спільно витрачали;
- від 11.01.2023 у справі №548/741/21. У межах цієї справи було встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2018 купив у відповідача частку у статутному капіталі ТОВ «Тараща молоко» у розмірі 5`100,00 грн.,які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Розрахунок за вказаним договором не передбачав видачу окремої розписки. 12.04.2018 відповідач склав розписку, згідно з якою одержав 800`000,00 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь 794`900,00 грн., тобто різницю між ціною договору та коштами, які отримав відповідач за розпискою.
Оскільки відповідач у встановленому процесуальним законом порядку не спростував обставин, які слугують підставами заявленого позову, то позовні вимоги ФОП Філімоненко О.С. підлягають задоволенню у повному обсязі.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у розмірі 3`028,00 грн.
Керуючись статтями 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Ширяєва Дениса Фарідовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи-підприємця Філімоненко Олесі Сергіївни ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) 53' 000,00 грн. безпідставно набутих коштів та 3`028,00 грн. судового збору.
3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.
4. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.
Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повне рішення складено та підписано 25.03.2026.

Суддя Крупник Р.В.