Справа № 473/5267/25

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

"17" лютого 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого – судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі – ТОВ «Українські фінансові операції») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 28 травня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ОСОБА_1 . Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4690169. 
Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000 грн зі строком користування коштами протягом 360 днів, який в свою чергу зобов`язався щомісячно частинами (відповідно до узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 22 травня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним: у розмірі 0,68 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, якщо позичальник до 26 червня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого (визначеного у графіку) платежу або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (знижена процентна ставка); у розмірі 1,50 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом (стандартна процентна ставка, яка застосовується у разі відсутності підстав для застосування зниженої процентної ставки). 
30 травня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ОСОБА_1 . Додатковий договір до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 28 травня 2024 року №4690169, відповідно до якого зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 додатковий кредит у розмірі 8 000 грн. Інші умови кредитного договору не змінювалися.
27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу №27/02/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4690169 від 28 травня 2024 року. 
Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 106 557,54 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом – 17 999,99 грн;
-заборгованість за процентами – 88 557,55 грн. 
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі.
В судове засідання представник позивача Дідух Є.О. не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема, суд встановив, що 28 травня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ОСОБА_1 . Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4690169. 
Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000 грн зі строком користування коштами протягом 360 днів, який в свою чергу зобов`язався щомісячно частинами (відповідно до узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 22 травня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним: у розмірі 0,68 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, якщо позичальник до 26 червня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого (визначеного у графіку) платежу або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (знижена процентна ставка); у розмірі 1,50 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом (стандартна процентна ставка, яка застосовується у разі відсутності підстав для застосування зниженої процентної ставки). 
30 травня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ОСОБА_1 . Додатковий договір до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 28 травня 2024 року №4690169, відповідно до якого зобов`язалося надати ОСОБА_1 додатковий кредит у розмірі 8 000 грн. Інші умови кредитного договору не змінювалися.
27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу №27/02/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4690169 від 28 травня 2024 року. 
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. 
Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Таким чином, ОСОБА_1 набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Лінеура Україна».
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. 
Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). 
За встановленого, з укладенням 27 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» Договору факторингу №27/02/2025, права та обов`язки первісного кредитора за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4690169 від 28 травня 2024 року, перейшли до ТОВ «Українські фінансові операції». 
Суд встановив, що ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти у загальному розмірі 18 000 грн (10 000 грн + 8 000 грн) на зазначену у п. 2.1 кредитного договору банківську картку позичальника, що підтверджується копією довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 15 листопада 2025 року №20.1.0.0.0/7-251107/64812-БТ (а.с. 123-124). 
Також з матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 22 травня 2025 року йому нараховано заборгованість у загальному розмірі 106 557,54 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом – 17 999,99 грн;
-заборгованість за процентами (за період з 28 травня 2024 року до 22 травня 2025 року) – 88 557,55 грн. 
Проте суд не в повній мірі погоджується з наданим розрахунком, а саме щодо процентів.
Суд констатує, що проценти дійсно нараховувалися позивачем відповідно до умов кредитного договору (в тому числі за узгодженими сторонами розмірами процентних ставок та строком кредитування).
Однак умови кредитного договору в цій частині суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування».
Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено: ч. 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом; ч. 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
При цьому, у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
За встановленого, оскільки кредитний договір укладений між сторонами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), проте без урахування його положень, а тому відповідні умови договору щодо нарахування процентів за денною ставкою, що перевищує 1 %, починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (тобто з 20 серпня 2024 року) є нікчемними, а нарахування процентів з цього часу повинно здійснюватися за процентною ставкою, яка буде відповідати денній в 1 %.
Твердження позивача про те, що такі нарахування повинні здійснюватися з урахуванням обмежень, чинних саме на дату укладення кредитного договору, а не на дату нарахування (тобто за денною ставкою не більше 1,50 %) ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень закону, оскільки на момент укладення між сторонами правочину закон чітко визначав обмеження в частині денної процентної ставки по кожному з зазначених у ньому періодів. Посилання сторони позивача в цій частині на лист Національного банку України від 19 лютого 2024 року №0004/12907 не є прийнятними, оскільки Національний банк України не має повноважень давати офіційне загальнообов`язкове тлумачення законів, водночас вказаний лист не є документом нормативного характеру, а має рекомендаційний характер. У той же час, Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX містить чіткі та недвозначні положення щодо обмеження денної процентної ставки, на які позичальник, як слабка ланка кредитного договору, мав право розраховувати.
Судом встановлено, що визначена позивачем в договорі денна ставка за договором, розрахована згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», виходячи з умов кредитного договору, у тому числі з узгоджених сторонами процентних ставок (0,68 % та 1,50 % на день) та відсутності інших нарахувань, становить 1,429 %. 
Однак, такі умови договору суперечать вимогам закону щодо обмеження денної ставки. Виконання вимоги щодо неперевищення денної процентної ставки у розмірі не більше 1 % (з 20 серпня 2024 року) можливе лише при застосуванні загальної (стандартної) процентної ставки в 1,03 % за кожен день користування коштами.
Таким чином, заборгованість за процентами становить:
- з 28 травня 2024 року до 26 червня 2024 року – відсутня (згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором);
- з 27 червня 2024 року до 19 серпня 2024 року – 14 850 грн (17 999,99 грн (сума заборгованості за кредитом) х 1,50 % (загальна процентна ставка)/100 х 55 (днів користування кредитом);
- з 20 серпня 2024 року до 22 травня 2025 року – 51 170,37 грн (17 999,99 грн (сума заборгованості за кредитом) х 1,03 % (загальна процентна ставка, яка підлягає до застосуванню протягом цього періоду)/100 х 276 (днів користування кредитом).
Тому заборгованість за процентами до стягнення становить 66 020,37 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню 1 910,06 грн судового збору.
Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного.
Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання юридичних послуг від 01 серпня 2024 року №01/08/2024-А, укладеного між позивачем та адвокатом Дідухом Є.О. з додатками, що містять перелік, обсяг виконаних робіт та узгоджену сторонами вартість послуг, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, відповідно до копії Детального опису робіт від 18 вересня 2025 року №4690169, копії Акту приймання-передачі наданих послуг від 18 вересня 2025 року №4690169, адвокатом виконано роботи із загальною вартістю в 10 000 грн.
Проте, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.
При цьому, позивачем не доведено вказані витрати на правничу допомогу у повному обсязі (зокрема обґрунтованість витрат одночасно на усне та письмове консультування адвокатом клієнта, витрати на представництво адвокатом інтересів клієнта в суді (за умови відсутності такого представництва)).
Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, а тому дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу (з урахуванням розміру задоволених вимог) до 3 800 грн.
Що стосується зазначеного у позові клопотання представника позивача про застосування судом за наслідками розгляду справи вимог ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України щодо зазначення в рішенні суду про нарахування відповідачу 3 % річних та інфляційних втрат за весь час до моменту повного виконання останнім судового рішення, то в цій частині таке клопотання не може бути задоволеним у зв`язку з наступним.
Зокрема, згідно ч. 10 ст. 265 ЦПК України вказане є правом (а не обов`язком) суду, яке застосовується з урахуванням приписів законодавства України, що регулює такі нарахування, та стосується можливості нарахування відповідних відсотків або пені, а не застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання.
При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У той же час, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 

Стягнути з  ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27, приміщення 2; код ЄДРПОУ 40966896) заборгованість за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4690169 від 28 травня 2024 року, що утворилася станом на 22 травня 2025 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 17 999 (сімнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 99 копійок; заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 28 травня 2024 року до 22 травня 2025 року) у розмірі 66 020 (шістдесят шість тисяч двадцять) гривень 37 копійок, а всього в загальному розмірі 84 020 (вісімдесят чотири тисячі двадцять) гривень 36 копійок, а також 5 710 (п`ять тисяч сімсот десять) гривень 06 копійок судових витрат. 

У задоволенні клопотання представника позивача про застосування судом положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України – відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. 

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. 

Суддя: О.В. Вуїв