ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	Львів	Справа № 500/1/24 пров. № А/857/26329/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року, прийняте суддею Подлісною І. М., м. Тернопіль у справі № 500/1/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною,

встановив :

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - МОУ, відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/Ч, відповідач 2) про:
- визнання протиправною бездіяльності МОУ щодо не повідомлення йому про направлення його запиту на інформацію від 29.08.2023 до В/Ч НОМЕР_1 ;
- зобов`язання МОУ повідомити його на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його запиту на інформацію від 29.08.2023 до В/Ч НОМЕР_1 ;
- визнання протиправною бездіяльності В/Ч НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на його запит на інформацію від 29.08.2023 у строк передбачений статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;
- визнання протиправною бездіяльності МОУ щодо не надання відповіді на його запит на інформацію від 07.12.2023;
- зобов`язання МОУ надіслати на його електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідь на його запит на інформацію від 07.12.2023.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Суд виходив з того, що відповіді на запит позивача від 29.08.2023, від 07.12.2023 надані останньому уповноваженим органом військового управління - розпорядником запитуваної інформації, з огляду на що, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відповідність дій та рішень відповідача, як вимогам вищевказаного законодавства та критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки, викладені у ньому, не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що В/Ч НОМЕР_1 не надано суду затвердженого відповідним командиром розпорядку дня військовослужбовця цієї частини полковника ОСОБА_2 , котрий 4.10.2023 надіслав позивачу лист, на кутовому штампі якого зазначена дата 4.09.2023. Відтак без належних доказів залишилися і доводи відповідача 2 стосовно загального строку розгляду запиту ОСОБА_1 від 29.08.2023, який, на думку останнього, становив 4 робочих дні: 30.08, 31.08, 01.09 та 04.09.2023.
Зазначає, що відповідач не спростував невиконання Міністерством вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та пункту 6 розділу III Інструкції із забезпечення доступу до публічної інформації в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 13.06.2017 № 319 стосовно повідомлення запитувача про направлення його запиту на інформацію від 29.08.2023 до В/Ч НОМЕР_1 . В той час, як цьому органу влади відомо, що вказана військова частина є належним розпорядником інформації: про це зазначено у відзиві. Відсутні у відзиві також докази опрацювання міністерством і запиту на інформацію позивача від 7.12.2023.
Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідачами відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29.08.2023 Міністерство оборони України отримало запит на інформацію позивача від 29.08.2023 та направило його до В/Ч НОМЕР_1 як до належного розпорядника інформації. 
В/Ч НОМЕР_1 , отримавши адресований йому МОУ запит на інформацію позивача від 29.08.2023, надіслала позивачу 04.09.2023 лист-відповідь на такий. 
07.12.2023 позивач звернувся до МОУ із запитом на інформацію в порядку статті 10 Закону. У ньому просив надіслати на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 копію належним чином завіреного актуального станом на 26.08.2023 документу, що містить перелік прізвищ, імен, по батькові військовослужбовців підрозділу, у якому він проходить військову службу, із зазначенням їх військових звань, посад, та приналежності до відділень вказаного підрозділу.
Позивач, не погодившись з бездіяльністю відповідачів щодо належного розгляду та надання відповідей на його запити на інформацію, звернувся з даним позовом до суду.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як передбачено положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати i передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади i незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету i безсторонності суду i є необхідними в демократичному суспільстві.
Статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 2657-XII, право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Вимогами частини другої статті 7 Закону № 2657-XII, передбачено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до статті 11 Закону № 2657-XII, інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. 
Як передбачено статтею 5 Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно положень статті 12 Закону №2939-VI, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Статтею 13 Закону №2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них; юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону №2939-VI, оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Як передбачено частиною 2 статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 20 Закону № 2657-XII передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до статті 6 Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно вимог ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Також, вимогами пункту 6 розділу III Інструкції із забезпечення доступу до публічної інформації в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 13.06.2017 № 319 (далі - Інструкція № 319) передбачено, що у разі якщо Міноборони не володіє запитуваною інформацією, але за статусом або характером діяльності йому відомо або має бути відомо, хто нею володіє, запит направляється належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача
Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що МОУ отримавши запит на інформацію позивача від 29.08.2023, направило його до В/Ч НОМЕР_1 , проте не виконало вимоги частини 3 статті 22 Закону №2939-VI та пункту 6 розділу III Інструкції № 319, оскільки не повідомило запитувача про таке направлення запиту належному розпоряднику. Протилежне Міністерством оборони України не доведено.
А отже позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання МОУ повідомити позивача на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його запиту на інформацію від 29.08.2023 до В/Ч НОМЕР_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності В/Ч НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на його запит на інформацію від 29.08.2023 у строк передбачений статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» слід зазначити на ступне.
Згідно матеріалів справи, запит щодо надання інформації був надісланий позивачем на електронну пошту МОУ 29.08.2023. Вказаний запит скеровано до уповноваженого органу військового управління - розпорядника інформацією, а саме: Генерального штабу Збройних Сил України. 
В подальшому, запит на отримання публічної інформації надісланий за належністю для опрацювання на адресу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (В/Ч НОМЕР_1 ) згідно вих. КСВ ЗСУ від №1385/ЗПІ та опрацьований у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідь на запит (В/Ч НОМЕР_1 від 04.09.2023 вих. №501/685), надана автору звернення 04.09.2023 на його електронну пошту зазначену у запиті: ІНФОРМАЦІЯ_1 , протилежне позивачем не доведено. 
Долучена позивачем до позовної заяви копія знімку екрану поштового клієнта при фільтруванні повідомлень за електронною адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 про повторне надсилання згаданого листа-відповіді від 04.09.2023 №501/685 підтверджує лише факт, що саме з цієї електронної адреси до позивача 04.10.2023 повторно надіслано відповідь та не надсилались інші листи. Проте зазначена копія знімку екрану поштового клієнта не підтверджує, що відповідь на запит не надана 04.09.2023 автору звернення на його електронну пошту з інших електронних пошт, які є в розпорядженні представників чи самої В/Ч НОМЕР_1 .
Відтак, на думку колегії суддів позов у цій частині є безпідставним та задоволенню не підлягає.
Разом з тим, як стверджує у відзиві на позовну заяву МОУ запит щодо надання інформації був надісланий позивачем на електронну їхню пошту 08.12.2023 о 08:13. Відповідно до вимог Інструкції №319 керівником структурного підрозділу МОУ, начальником Управління по роботі зі зверненням громадян та доступу до публічної інформації ОСОБА_3 , накладено резолюцію «ДО ВИКОНАННЯ. Відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надсилається запит на інформацію ОСОБА_1 для опрацювання та інформування запитувача. Строк виконання до 14.12.2023. Копія відповіді повинна бути в історії документа «для зняття з контролю» та 08.12.2023 о 11:42:48 (тобто невідкладно) направлено запит ОСОБА_1 до уповноваженого органу військового управління, а саме до Генерального штабу Збройних Сил України (далі - ГШ ЗСУ). Виконавцем визначено начальника адміністративного управління ГШ ЗСУ полковника ОСОБА_4 . У Генеральному штабі Збройних Сил України запит опрацьовано та надіслано до виконання до В/Ч НОМЕР_1 (а.с. 29-34).
На підтвердження зазначених обставин до вказаного відзиву долучено копії: листа Західного територіального юридичного відділу Міністерства оборони України від 11.01.2024 №1281/45, адресованого Управлінню по роботі зі зверненнями громадян та доступу до публічної інформації; листа Управління по роботі зі зверненнями громадян та доступу до публічної інформації від 12.01.2024 №220/63/ВихЗПІ/5; картки реєстрації запиту (а.с. 38-39), проте колегія суддів вважає, що зазначені документи жодним чином не підтверджують факту надання позивачу відповіді на його запит на інформацію від 07.12.2023 чи виконання вимог частини 3 статті 22 Закону №2939-VI та пункту 6 розділу III Інструкції № 319.
А отже позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання МОУ надіслати позивачу на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідь на його запит на інформацію від 07.12.2023 є обґрунтованими та підлягають до задоволення
Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є частково суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню в частині з прийняттям нового, яким позовні вимоги слід задовольнити частково.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 500/1/24 - скасувати в частині позовних вимог до Міністерства оборони України та в цій частині прийняти нове рішення.
Визнати протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо не повідомлення ОСОБА_1 про направлення його запиту на інформацію від 29.08.2023 року до Військової частини НОМЕР_1 .
Зобов`язати Міністерство оборони України повідомити ОСОБА_1 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення його запиту на інформацію від 29.08.2023 року до Військової частини НОМЕР_1 .
Визнати протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо не надання відповіді на запит ОСОБА_1 на інформацію від 07.12.2023 року.
Зобов`язати Міністерство оборони України надіслати ОСОБА_1 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідь на його запит на інформацію від 07.12.2023 року.
В решті залишити рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі № 500/1/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар