Справа № 697/1470/24 
Провадження № 2/697/32/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року м. Канів
Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого-судді Колісник Л.О., 
за участю секретаря Румини М.В., 
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
представників відповідачів – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Канів в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлізавета Павлівна, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Канівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2007, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2018 та визнання права власності на 1/2 квартири,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлізавета Павлівна, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Канівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2007, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2018 та визнання права власності на 1/2 квартири.
Свої вимоги обгрунтовує тим, що ним подавалася позовна заява до ОСОБА_3 , Канівської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння у вигляді 1/2 квартири АДРЕСА_1 , цивільна справа № 697/840/21. Після подання вказаного позову стали відомі нові обставини, що мали вплинути на підставу та предмет позову, зміна яких одночасно не допускається. У зв`язку з чим за клопотанням позивача попередній позов був залишений судом без розгляду. Позивач вказує, що 21.12.2023 йому стало відомо, що ОСОБА_3 у липні 2005 року одноосібно приватизувала та оформила на своє ім`я право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в якій на той час проживали та були зареєстровані: наймач ОСОБА_9 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 , син ОСОБА_10 . Приватизація цього житла відбулася після смерті батька позивача - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про приватизацію житла його, позивача, не було повідомлено. Приватизація квартири здійснювалася за заявою ОСОБА_3 та довідки про склад сім`ї наймача квартири, яка містила недостовірні відомості про фактичних мешканців зазначеного житла, без врахування того, що ОСОБА_1 був зареєстований у вказаній квартирі. Крім того, після отримання свідоцтва про право власності на квартиру відповідач ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_11 у 2007 році, а ОСОБА_11 продала у 2018 році спірну квартиру ОСОБА_8 . У зв`язку з порушенням правил приватизації квартири позивач просить поновити пропущений процесуальний строк на подання позовної заяви до суду; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.07.2005 № 260 «Про приватизацію державного житлового фонду» в частині передачі державного житла, квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , видане виконавчим комітетом Канівської міської ради 02.10.2005 ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.10.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 1-2705; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.11.2018 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 824; визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 . 
10.09.2024 на адресу суду від виконавчого комітету Канівської міської ради надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача позов не визнав з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту та пропущення строку позовної давності. У відзиві зазначено, що рішення органу місцевого самоврядування вичерпує свою дію в момент його виконання, а тому після виконання спірного рішення виконавчого комітету Канівської міської ради, позов про скасування цього рішення не повинен розглядатися. Крім того, розгляд позову не впливає на законність правовстановлюючих документів. Позивач у 2005 році, на час приватизації його матір`ю – ОСОБА_3 спірної квартири АДРЕСА_1 , не був зареєстрований в цій квартирі. Відповідно до довідки, яка є додатком до оспорюваного рішення, в зазначеній квартирі була зареєстована лише ОСОБА_3 . Інші особи на час приватизації не були зареєстровані. Про відчуження квартири ОСОБА_3 і зміну місця її проживання у зв`язку з цим, позивач мав дізнатися після укладення 20.10.2007 договору купівлі- продажу із ОСОБА_7 . Проте про захист свого права, яке позивач вважає порушеним, останній звернувся лише у 2021 році. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є добросовісними набувачами, які не порушили права позивача. Крім того, відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності. 
20.09.2024 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що у довідках від 20.08.2019 № 11-15/5507 та від 17.02.2022 № 01-01-28/354, виданих виконавчим комітетом Канівської міської ради Черкаської області, зазначено, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 16.06.1993 по 06.11.2007. Разом з довідкою від 17.02.2022 була надана засвідчена належним чином картка про реєстрацію місця проживання позивача, в якій міститься відмітка про зняття з реєстрації позивача 15.07.2005 та поновлення на обліку за цією адресою 17.11.2005. Разом з відмітками про зняття з реєстрації позивача 15.07.2005 міститься штамп про зняття його з військового обліку 14.07.2005 та поновлення на ньому 22.11.2005. Позивачу не відомо, за яких обставин були проставлені такі дані, оскільки позивач з реєстраційного обліку не знімався. У копії військового квитка позивача є запис про постановку його на військовий облік 02.09.2003 та його зняття з військового обліку 07.06.2023. Інші відомості про зняття позивача з військового обліку позивача у військовому квитку відсутні. Оскільки дії по зняттю позивача з реєстраційного та військового обліку здійснювалися без його відома та згоди, останній звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України. Довідка про склад сім`ї, яка видана КП ЖЕК 18.07.2005 та надана при передачі ОСОБА_3 у власність спірної квартири, містить недостовірні відомості про фактичних мешканців цього житла. Приватизація ОСОБА_3 квартири без відома позивача, де він був зареєстрований, порушує його право на житло. Про своє порушене право позивач довідався після отримання відповіді на адвокатський запит від Канівського відділку КП «ЧООБТІ» 23.12.2021, з якого позивачу стали відомі нові обставини, які мали істотне значення у справі та вплинули на необхідність змінити предмет та підстави позову, який попередньо був поданий до Канівського міськрайонного суду. У зв`язку з цим, позов у цивільній справі № 697/840/21 залишений без розгляду. З отриманих на запит документів позивачу стало відомо про одноосібну приватизацію ОСОБА_3 квартири, без його згоди. Про вказану процедуру приватизації позивачу не було відомо. У зв`язку з цим, позивач просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 07.08.2024 позов прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду від 09.12.2024 підготовче провадження у справі закрито, справу призначеного до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, пояснив, що він у 2019 році звернувся до нотаріуса із питанням про отримання спадщини після смерті батька за законом, так як немає правовстановлюючих документів. Після цього він та його представник звернулися до БТІ та виконавчого комітету Канівської міської ради. З отриманих документів він довідався, що квартира була приватизована у 2005 році ОСОБА_3 . З документів Канівської міської ради він довідався, що був до 2007 року зареєстрований у спірній квартирі. Вважає, що він має право на 1/2 частку спірного майна, оскільки до 2007 він проживав та був зареєстрований у квартирі, яку ОСОБА_3 приватизувала. У 2007 він одружився і став жити окремо в орендованому житлі. Лише у 2020 він зареєстрував своє місце проживання у іншому місці. Після смерті батька у 2004 році до нотаріуса не звертався, оскільки прийняв спадщину після нього шляхом постійного проживання. Певний період він був зареєстрований по АДРЕСА_3 , де його зареєструвала його мати – ОСОБА_3 . Власники цієї квартири згодом попросили його знятися з реєстрації у квартирі по АДРЕСА_3 . У 2007 році йому стало відомо, що його мати ОСОБА_3 продала спірну квартиру без його згоди. На його питання ОСОБА_3 повідомила, що має повне право на неї. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 зняла його з реєстрації в квартирі незаконно, оскільки його паспорт та військовий квиток після одруження знаходився вдома у відповідача ОСОБА_3 . Він попросив у матері віддати йому частку спадщини після смерті батька, але вона не погодилася. Так як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками спірного майна до них також заявлено позов.
Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснив, що на час приватизації позивач був зареєстрований у спірній квартирі, про що свідчать довідки органу місцевого самоврядування та військовий квиток, який підтверджує, що позивач не змінював місце своєї реєстрації під час приватизації спірної квартири. Водночас у картці обліку, копія якої надана Канівською міською радою містяться відмітки про зняття з обліку позивача за місцем його реєстрації у спірній квартирі у 2005 році. Оскільки стороною позивача було виявлено таке підроблення документів, позивач звернувся із заявою до поліції. Позивач мав право на приватизацію, якби не було підробки документів та маніпуляції з печатками у картці обліку ОСОБА_1 . Оскільки він не знав про це раніше, тому подав позов з метою захисту своїх прав. 
Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, пояснила, що позивач незаконно просить визнати за ним право власності на 1/2 спірної квартири, оскільки там ще проживав і його брат. Перед продажем квартири вона запитувала згоди у ОСОБА_1 , який повідомив, щоб вона робила, що хоче. Оскільки він до 2011 року зловживав алкогольними напоями, йому нічого не було цікаво. Вона ж платила орендну плату за орендовані ним квартири, самостійно сплачувала за послуги у спірній квартирі. Також пропонувала позивачу та його дружині купити їм будинок, але її син ОСОБА_1 просив грошей. Давати гроші відмовилась, бо вони могли їх витрати і залишитись без житла. На час приватизації у спірній квартирі була зареєстрована тільки вона. До 2019 року її син жодних претензій до неї не пред`являв. 
Представник відповідача – ОСОБА_3 – ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, пояснив, що сім`я ОСОБА_12 жила в квартирі, ордер на яку було видано ОСОБА_9 . Після смерті ОСОБА_9 менший син відповідачки навчався та проживав за місцем навчання, старший син- ОСОБА_1 у квартирі не проживав, допомоги на її утримання не надавав. Оскільки ОСОБА_3 не могла самостійно утримувати трьохкімнатну квартиру, на сімейній раді за участю позивача було вирішено продати цю квартиру і купити меншу. Відповідач подала документи на приватизацію та у 2005 році отримала свідоцтво про право власності на квартиру. У 2007 році відповідач ОСОБА_3 та її двоє синів продовжували проживати у цій квартирі. Оскільки допомоги в утримання квартири сини відповідачки не надавали, відповідач продала квартиру і купила меншу по АДРЕСА_3 , де й був зареєстрований ОСОБА_1 із 2007 року. Через певний час відповідачка ОСОБА_3 пропонувала ОСОБА_1 придбати йому будинок, проте він вимагав гроші. Оскільки позивач раніше зловживав алкогольними напоями, його мати відмовилася давати йому гроші, побоюючись, що вони будуть використані не на придбання житла. На час приватизації спірної квартири, у ній була зареєстрована лише відповідач ОСОБА_3 . Де був зареєстрований на той час позивач, не відомо, оскільки він займався підробітками, в тому числі і за межами держави. Позивачу було відомо і про приватизацію і про договори купівлі-продажу спірної квартири з часу їх проведення. Відповідач при приватизації житла подавала довідки, в якій зазначено лише одну зареєстровану особу у спірній квартирі – ОСОБА_3 . Довідки, які видані Канівською міською радою через 20 років після цих подій викликають сумнів щодо їх змісту, зокрема реєстрації місця проживання позивача у цій квартирі. Водночас ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є добросовісними набувачами і не можуть бути відповідачами у цій справі. Представник відповідача просить відмовити у задоволененні позову через його безпідставність або ж через сплив строків позовної давності. 
Представник відповідача - виконавчого комітету Канівської міської ради в судовому засіданні позов не визнала з підстав, вказаних у відзиві на позов, додатково пояснила, що спочатку довідки про зареєстрованих осіб у житлі видавав КП ЖЕК, наразі –це повноваження ЦНАП. Їй не відомо, чому в довідках, виданих представнику позивача у 2019 та 2022 році, та довідці, яка є в приватизаційній справі, містяться розбіжності про реєстрацію осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Вважає, що первинні документи, які були підставою для видачі довідок, повинні зберігатися у інвентаризаційній та приватизаційній справі. Довідки ніколи не видаються безпідставно. 
Представник відповідача ОСОБА_8 – ОСОБА_6 у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, пояснив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є добросовісними набувачами. ОСОБА_8 купив квартиру у ОСОБА_7 і не може бути відповідачем у даній справі. Крім того, позивачу відомо було про смерть батька. Батько не був власником квартири, оскільки право власності на житло набуто вже після його смерті. Після смерті батька він не мав права на квартиру. Довідки, які з`явилися через 20 років після приватизації квартири, не можуть мати доказового значення. Крім того, позивачу було відомо як про приватизацію квартири так і її продаж у 2007 році і про продаж ще одній особі. Проте позивач вирішив поновити свої, як він вважає, порушені права, лише через 20 років, а тому пропустив строк позовної давності. Позивач обрав неправильний спосіб захисту, адже він міг заявити вимоги до ОСОБА_3 про відшкодування частки у спірному майні. 
Відповідач ОСОБА_7 , третя особа, повідомлені належним чином про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися, відзив на позов та пояснення третьої особи не подали, про причини неявки в судове засідання не повідомили.
Вислухавши учасників, дослідивши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд встановив наступне.
Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 від 16.11.1984, ОСОБА_1 , народився в м. Канів ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками записані ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .
Як встановлено зі свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , від 13.05.2015 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.04.2005 № 261 «Про зміну особових рахунків по квартирі» директору КП «ЖЕК» дозволено перевести особовий рахунок по квартирі і комунальних послугах по АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_14 . 
Згідно із заявою від 18.07.2005 № 906 ОСОБА_3 звернулася до органу приватизації Канівського міськвиконкому як наймач квартири АДРЕСА_1 , до якої додала довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири від 18.07.2005 № 906. 
Згідно з довідкою КП «ЖЕК» виконавчого комітету Канівської міської ради від 18.07.2005 № 906 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкає і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - ОСОБА_3 . 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.07.2005 № 260 «Про приватизацію державного фонду» передано державне житло у власність громадян, в якому вони мають оформити свідоцтва про власність, а саме: ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . 
02.10.2005 ОСОБА_3 виконавчим комітетом Канівської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно як власнику квартири по АДРЕСА_2 .
Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.10.2005 право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 з 02.10.2005.
Згідно з договором купівлі-продажу від 20.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2705, ОСОБА_3 продала ОСОБА_7 квартиру по АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П. та зареєстрованого в реєстрі за №824, ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 квартиру по АДРЕСА_2 .
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.07.2024 право власності квартиру по АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_8 .
Відповідно до копії довідок Канівської міської ради Черкаської області від 20.08.2019 № 11-15/5507 та від 17.02.2022 № 01-01-28/354 ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 16.06.1993 по 06.11.2007. 
У поквартирній картці та картці особи ОСОБА_1 наявні відмітки про реєстрацію місця його проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 05.11.2002 по 15.07.2005 та із 17.11.2005 по 06.11.2007. Також відповідно до поквартирної картки ОСОБА_9 , який зареєстрований у вказаній квартирі із 16.06.1993, внесені записи про осіб, зареєстрованих у житлі: дружина ОСОБА_3 , дата реєстрації -16.06.1993, син ОСОБА_1 , син ОСОБА_15 . 
Позивач зазначає, що про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не знав, хоча має право на 1/2 частину цього майна, оскільки на час приватизації спірної квартири був зареєстрованим у цій квартирі.
На підтвердження цих доводів позивач посилається на довідки Канівської міської ради Черкаської області від 20.08.2019 № 11-15/5507, від 17.02.2022 № 01-01-28/354 та записи військового квитка, досліджені судом у судовому засіданні, в яких відмітки про взяття чи зняття його з військового обліку за період після 02.09.2003 по 02.06.2023 відсутні.
Позивач та представник позивача також стверджують, що оскільки такі відмітки у військовому квитку ОСОБА_1 за вказаний період відсутні, записи про зняття та взяття його на військовий облік за 2005 рік у поквартирній картці квартири по АДРЕСА_2 та картці особи ОСОБА_1 за період його реєстрації у вказаній квартирі, не відповідають дійсності, та проставлені з метою приватизації квартири по АДРЕСА_2 однією особою – ОСОБА_3 .
В судовому засіданні було оглянуто також оригінали інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_1 , копії яких містяться в матеріалах справи. 
Відповідачі та їх представники позов не визнали, проте не спростували відомості, внесені відповідачем 2 щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за період з 16.06.1993 по 06.11.2007 в квартирі АДРЕСА_1 .
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України.
Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 ЦК України.
Зокрема, таким способом у відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України є, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч.3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Передумови для визнання незаконним та скасовання правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а так само нормативно-правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування встановлені статтею 21 ЦК України і ними є суперечність такого акту актам цивільного законодавства і порушення ним цивільних прав або інтересів.
Як випливає із змісту вказаної правової норми визнанню незаконним та скасуванню підлягає таке владне рішення органу місцевого самоврядування, яке суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси осіб, тобто для задоволення відповідних позовних вимог необхідна констатація сукупності двох наведених передумов.
Згідно з висновками Конституційного Суду України щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
З огляду на викладене, під час розгляду справи суд застосовує нормативно-правові акти, які набули чинності та залишалися чинними на момент виникнення та припинення спірних правовідносин.
Право наймачів жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду придбати займані ними приміщення у приватну власність встановлено статтею 651 ЖК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.
Способом передачі у приватну власність громадян займаних ними приміщень в будинках державного житлового фонду є приватизація житла, правові основи якої, а також подальше використання і утримання державного житлового фонду врегульовані Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», як випливає з його преамбули.
Стаття 1 Закону містить поняття приватизації державного житлового фонду, у відповідності до якого приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Затверджене Наказом Міністерства з питань з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі – Положення) визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.
За змістом пункту 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
У відповідності до пункту 18 Положення громадянин подає до органів приватизації такі документи:
заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;
копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;
копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);
копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);
довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;
технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;
копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;
документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;
копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);
заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.
За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.
Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.
Форму журналу реєстрації заяв та прийнятих документів наведено у додатку 3 до Положення.
Як випливає з наведеного пункту Положення, одним з документів, надання якого є обов`язковим задля здійснення приватизації, є довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі, тобто під час здійснення приватизації відповідні органи мають перевірити, чи зареєстрований громадянин, який претендує на участь в приватизації, в житлі, що приватизується.
Довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (із змінами) ( пункт 19 Положення).
У відповідності до пункту 7 Правил реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою.
За змістом пункту 9 Правил відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.
Як встановлено судом, під час приватизації ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 до заяви про приватизацію спірної квартири, подавалась довідка про склад сім`ї від 18.07.2005 № 906, за якою у вказаній квартирі була зареєстрована лише ОСОБА_3 .
Водночас суду надані докази щодо зареєстрованих осіб на час приватизації, які містять розбіжності щодо складу сім`ї наймача житла.
Копія поквартирної картки та картки особи ОСОБА_1 містить відомості про те, що з 16.06.1993 у спірній квартирі був зареєстрований також позивач. Також містяться відомості про його реєстрацію у цій квартирі з 05.11.2002 по 15.07.2005 та із 17.11.2005 по 06.11.2007.
Водночас у довідках Канівської міської ради Черкаської області від 20.08.2019 № 11-15/5507 та від 17.02.2022 № 01-01-28/354 зазначено, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 16.06.1993 по 06.11.2007. 
Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи право позивача на спірну квартиру, водночас повідомляє, що крім ОСОБА_1 там жив ще його менший брат, тому позивач не має право на 1/2 частини квартири.
Також суд враховує, що інформація у поквартирній картці та картці особи ОСОБА_1 , довідці про склад сім`ї від 18.07.2005 № 906, довідках Канівської міської ради Черкаської області від 20.08.2019 № 11-15/5507 та від 17.02.2022 № 01-01-28/354 органом, який видав ці документи та сторонами не спростована.
Доводи позивача та представника позивача про підроблення даних поквартирної картки та картки особи, довідки про склад сім`ї від 18.07.2005 № 906 також доказами не підтверджені.
На час розгляду справи вирок суду, який набрав законної сили, про притягнення до кримінальної відповідальності особи за підроблення документів чи висновку експерта, яким встановлено таке підроблення, в матеріалах справи відсутні.
Звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення, проведення досудового розслідування кримінального провадження за ознаками службового підроблення не є підставою для визнання доказів недопустими.
Розбіжності у відмітках про зняття з військового обліку у військовому квитку та реєстраційній картці особи ОСОБА_1 не мають значення для встановлення дійсних обставин справи, оскільки такі відомості не є підтвердженням чи спростуванням зміни місця проживання особи в одному населеному пункті. Водночас даних про те, що ОСОБА_1 переїздив в інший населений пункт, що покладало б на нього обов`язок стати на військовий облік у військовому комісаріаті за новим місцем проживання у 2005 році, матеріали справи не містять та сторони про це не зазначають.
Оцінюючи наявні докази у справі, доводи учасників, суд дійшов висновку, що приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 проведена із порушеннями «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009.
Не зважаючи на наявність у картці поквартирного обліку та картці особи ОСОБА_1 відміток про зняття його реєстрації в місці постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 15.07.2005 та із 17.11.2005, тобто на час приватизації спірної квартири, сторони не надали доказів та не довели, що протягом цього періоду ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав за іншою адресою.
У відповідності зі ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» який діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Як вбачається із приватизаційних матеріалів на спірну квартиру, її площа значно перевищувала площу, дозволену ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» для приватизації однією особою. 
За змістом статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка внормовує організації проведення приватизації та оформлення права власності, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Відповідно до пункту 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, крім інших документів, до органу приватизації подається заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
Відповідачі ОСОБА_3 , представник виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області не надали доказів, що така заява тимчасово відсутніх членів сім`ї, була подана, зокрема, ОСОБА_1 , під час приватизації квартири АДРЕСА_1 .
В матеріалах інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_1 , яка містить матеріали приватизаційної справи, та які оглянуті судом в судовому засіданні, також відсутня заява- згода ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири ОСОБА_3 . 
Аналізуючи надані сторонами докази, їх пояснення, суд дійшов висновку, що під час приватизації квартири АДРЕСА_1 , було порушено право ОСОБА_1 на житло у зв`язку з недотриманням порядку передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.
Разом з цим, відповідачами та їх представниками подані заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) правочину, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє порушене право. 
Позивач просив поновити йому строк звернення до суду з позовом, зазначаючи у заяві про поновлення пропущеного строку, що дізнався про порушення своїх прав після подання позову до ОСОБА_3 у 27.04.2021 та лише після отримання 23.12.2021 відповіді на адвокатський запит з Канівського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне БТІ», а тому строк звернення до суду за захистом порушених прав спливає 23.12.2024.
Проте доводи позивача про закінчення строку звернення до суду 23.12.2024 та необхідність поновлення цих строків за таких обставин є взаємовиключними, оскільки строк який не закінчився, поновленню не підлягає. 
Встановлюючи день, коли ОСОБА_1 довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається із копії паспорта ОСОБА_1 , після відмітки про місце його реєстрації з 03.12.2005 за адресою: АДРЕСА_2 , наявна відмітка про реєстрацію місця його проживання з 06.11.2007 по АДРЕСА_4 .
Враховуючи внесення даних про зміну місця проживання ОСОБА_1 в його особисті документи та його особисті пояснення, про те, що йому було відомо про відчуження квартири в 2007 році, суд встановив, що позивач довідався чи міг довідатися про порушення своїх прав на квартиру не пізніше його зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 - 06.11.2007.
Проте позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.07.2005 №260 «Про приватизацію державного житлового фонду» лише 09.07.2024, тобто з пропуском строків позовної давності.
Поважних та об`єктивних причин, які перешкодили позивачу звернутися до суду за захистом своїх прав протягом строку позовної давності, клопотання позивача не містить та позивачем у судовому засіданні не вказано. 
Перебування позивача у ЗСУ після початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, не може враховуватися при вирішенні питання про поновлення строків звернення до суду в межах позовної давності, оскільки такі закінчилися задовго до вказаної події.
Водночас доводи позивача у клопотанні про поновлення процесуального строку звернення про те, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права раніше через неповідомлення ОСОБА_3 про приватизацію спірної квартири, суд відхиляє, оскільки такі спростовані як даними його паспорта про зміну місця проживання, так і його поясненнями у судовому засіданні про те, що було відомо про продаж ОСОБА_3 квартири.
Дата отримання позивачем листа з БТІ із копіями приватизаційної справи спірної квартири в 2021 році не є днем, за яким починається відлік строку позовної давності, а лише свідчить про реалізацію ОСОБА_1 своїх процесуальних прав щодо витребування доказів у вказаний період. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення з позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради без поважних причин, тому такий строк поновленню не підлягає.
Враховуючи заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску позовної давності до позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через пропуск позовної давності в частині позовних вимог до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 20.07.2005 №260 «Про приватизацію державного житлового фонду», а також вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_3 , оскільки така є похідною від попередньої.
Щодо вимог позивача, заявлених до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів купівлі –продажу квартири АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №902/122/24 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі ж висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021у справі № 359/3373/16-ц.
Як зазначив Верховний Суд належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння нерухомим майном, є віндикаційний позов.
Враховуючи, що підставою позову позивача в цій частині є те, що ОСОБА_3 , уклавши договір купівлі-продажу квартири незаконно, тобто поза волею позивача, розпорядилася і часткою квартири, яка б належала ОСОБА_1 у разі прийняття його участі у приватизації квартири, то і застосуванні підлягає стаття 388 ЦК України, оскільки законодавець захищає добросовісного набувача у відповідності до статті 330, 658, 660 ЦК України і лише в межах спору щодо витребування нерухомого майна з незаконного володіння можливе встановлення добросовісності/недобросовісності покупця, а не шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та негаторним позовом, що це унеможливлює. 
У відповідності до змісту права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, як слідує із змісту ст. 328 ЦК України). Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, як випливає із змісту ст. 321 ЦК України, яка регламентує непорушність права власності.
Непорушність права власності декларована Основним Законом України в статті 41.
Виняток з правила про непорушність права власності встановлений в частині 4 ст. 41 Конституції України та частинах 2, 3 ст. 321 ЦК України.
Як зазначено в частині 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і порядку, встановлених законом.
З наведеного випливає, що коло випадків, коли може бути припинено право особи на мирне здійснення права власності, є обмеженим, і таке припинення має проводитися виключно за встановленою законом процедурою, на що вказує семантика вжитої в частині 2 ст. 321 ЦК України частки «лише» (лише у випадках і порядку, встановлених законом).
Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості (частина 3 ст. 321 ЦК України, ч. 5 ст. 41 Конституції України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 в справі № 488/5027/14-ц, від 06.07.2022 в справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 в справі № 908/976/19, від 28.09.2022 в справі № 483/448/20, від 15.02.2023 в справі № 910/18214/19.
Крім того, у постанові від 11.02.2020 в справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання рішення виконавчого комітету Канівської міської ради незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення власності на квартиру, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування квартири із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які вони спрямовані.
Водночас, суд враховує, що позивач обрав способом захисту вимоги про визнання недійсними та скасування рішення органу приватизації, першого договору відчуження квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.10.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , та наступного за ним договору відчуження вказаної квартири, укладений 26.11.2018 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та визнання за ним права власності на 1/2 квартиру.
Ураховуючи те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за останнім її набувачем ОСОБА_8 , то належним способом захисту у даному випадку є вимога позивача, який вважає себе власником указаної квартири, про її витребування у останнього набувача. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
Також суд звертає увагу, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (платно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 в справі № 925/1351/19).
Однак, з огляду на те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, питання добросовісності набувача на спірну квартиру та правомірності втручання у право мирного володіння, судом не досліджується. Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16).
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною, позбавлення його права власності на таке майно буде свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Проте у даній справі питання добросовісності набувача і відповідно правомірності втручання у право мирного володіння судом не досліджується.
Водночас згідно із статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Отже, зазначена норма передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та, водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України).
Судом було установлено, що спірна квартира була придбана почергово відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 20.10.2007 та 26.11.2018.
Договори посвідчені приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П.
Під час їх посвідчення приватним нотаріусом будь-яких обмежень, обтяжень та заборон відчуження квартири АДРЕСА_1 , не виявлено.
Обов`язок покупця перевіряти обмеження щодо об`єкта відчуження законодавством не передбачений.
Водночас посилання позивача на положення ст. 229 ЦК України, як підставу для визнання договорів відчуження квартири АДРЕСА_1 , суд вважає безпідставними.
Щодо вчинення правочину під приводом обману, то окрім встановлення обставини наявності у однієї із сторін правочину умисних дій з метою введення в оману іншої сторони правочину щодо сутності та правових наслідків правочину, який між ними укладається, важливим є і встановлення факту наявності обставин, які мають істотне значення, щодо яких особу було введено в оману.
Наведене узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 489/3570/16-ц, в якій було наголошено на тому, що при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Позивач не вказує та матеріали справи не містять доказів, що на момент укладення договорів відчуження квартири сторони чи одна зі сторін застосувала обман щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей квартири, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. 
Не надано також доказів використання під час укладення договорів купівлі-продажу квартири помилкових відомостей, підроблених документів.
Враховуючи викладене, а також відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Канівської міської ради про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3 , з підстав спливу позовної давності, вимоги про визнання недійсними договорів купівлі продажу квартири від 20.10.2007, від 26.11.2018 та визнання права власності на 1/2 частини цієї квартири за позивачем задоволенню не підлягають.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, витрати за розгляд справи покладаються на позивача.
На підставі викладеного, та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-90, 81, 83, 84, 133, 137, 141, 142, 247, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ: 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлізавета Павлівна, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Канівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2007, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2018 та визнання права власності на 1/2 квартири відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .
Відповідач 1: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .
Відповідач 2: Виконавчий комітет Канівської міської ради Черкаської області, код ЄДРПОУ 04060795, адреса місцезнаходження: вул. Захисників України, 3, м. Канів, Черкаський район, Черкаська область.
Відповідач 3: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .
Відповідач4: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .
Третя особа - приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлізавета Павлівна, адреса: вул. Захисників України, 2/22-а, м. Канів, Черкаський район, Черкаська область.
Повне рішення складено 19.03.2026.

Головуючий Л . О . Колісник