КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/5092/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 758/15304/24
16 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Якимець О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба в справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:
- зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усунути йому перешкоди у спілкуванні та побаченні з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити способи його участі у спілкуванні та вихованні дитини, що полягатимуть у проведенні часу з дитиною кожного понеділка, вівторка та середи з 18.00 до 20.00, а в суботу з 10.00 до 21.00 без присутності матері дитини ОСОБА_2 ;
- надати дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон у Федеративну Республіку Німеччина у супроводі батька ОСОБА_1 без дозволу (згоди) та супроводу матері дитини ОСОБА_2 з туристичною метою та з метою спілкування з батьком з 02 січня по 15 січня 2026 року з проживанням у батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 );
- дозволити йому без дозволу (згоди) матері ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду його дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України у Федеративну Республіку Німеччина до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.06.2018 року шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 18.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 257, розірвано. Вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось, і набрало законної сили 06.07.2018.
Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як стверджує позивач, відповідач створює штучні перешкоди дитині спілкуватися з позивачем як особисто, так і по телефону. Спроби переконати відповідача припинити протиправні дії виявились безрезультатними, позивач з жовтня 2020 року і по теперішній час не бачив та не спілкувався зі свою дитиною взагалі.
25.11.2024 адвокатом позивача до відповідача було направлено лист вих.№ 1010 «Щодо пропозиції усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною», який відповідач проігнорувала.
Як наголошується у позові, відповідач ігнорує всі спроби, в тому числі і телефонні дзвінки, з боку позивача зв`язатися з дитиною, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України.
Відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, такі дії полягають у створенні матір`ю негативного іміджу по відношенню до батька, забороні спілкуватися з батьком, розповідях матір`ю дитині неправдивих історій про те, що батько позивач їх покинув, введенні дитини в оману, що начебто батько за останні кілька років навіть не телефонував, що у нього своє життя з іншою жінкою, і що син йому не потрібен.
Позивач вважає, що така поведінка матері неповнолітнього ОСОБА_3 шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено,  що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні позивача з сином, адже долучений стороною позивача лист за вих.№ 1010 «Щодо пропозиції усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною» (а.с.8) написанийта підписаний адвокатом Тимчук О.В., адресований ОСОБА_2 , щодо висловлення пропозицій можливості спілкуватися його клієнту ОСОБА_1 з сином, який відповідач не отримувала, не є достатнім доказом на підтвердження будь-яких перешкод у спілкуванні. Зазначене не підтверджують також роздруківки скріншотів листування між сторонами за 09.05.2024.
Щодо надання дозволу на виїзди дитини закордон у супроводі батька без дозволу (згоди) та супроводу матері дитини, з метою оздоровлення та відпочинку, то суд зазначив, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Крім того, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, що по суті є окремими позовними вимогами. Таким чином, у межах розгляду цієї справи, суд не вбачав підстав для надання дозволу тимчасового виїзду дитини за межі України з одним із батьків з метою її оздоровлення та відпочинку.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 30 листопада 2025 року представник ОСОБА_1  - адвокат Тимчук О. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати частково рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року по суті позовних вимог ухвалити нове рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усунути перешкоди у спілкуванні та побаченні ОСОБА_1 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини, що полягатимуть у проведенні часу з дитиною кожного понеділка, вівторка та середи з 18.00 до 20.00, а в суботу з 10.00 до 21.00 без присутності матері дитини ОСОБА_2 . В решті позовних вимог рішення Подільського районного суду м. Києва залишити без змін.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які унеможливили прийняття законного і обґрунтованого рішення, належним чином не дослідив докази, які містяться в матеріалах справи. Так під час останнього засідання судом були поверхнево досліджені докази без їх зачитування та обговорення, не була надана можливість стороні позивача звертати увагу на докази, які містяться в матеріалах справи, висловлювати свої думки і міркування.
Судом порушено принцип змагальності в цивільному процесі, безпосередності дослідження доказів, рівності учасників процесу в питанні подання доказів. 
Рішення суду першої інстанції здебільшого зводиться до цитат законодавства України, міжнародних актів, поверхнево пов`язуючи їх з конкретною правовою ситуацією, яка розглядається. 
Суд не повно з`ясував всі обставини справи, не дослідив всі докази, які наявні в справі, не надав оцінку поясненням сторін, письмовим доказам.
Крім того, після вступу адвоката, як представника позивача ОСОБА_1 , суд провів підготовче засідання без сторони позивача. Дані процесуальні порушення в сукупності, на думку заявника, унеможливили прийняття законного та обґрунтованого судового рішення.
У березні 2026 року представник  ОСОБА_4 - адвокат Оберучева О. А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Крім того, просила стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 21500 грн.
В судове засідання з`явилась представник відповідача Оберучева О.А., проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився двічі поспіль, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку, проте 14 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення, причина «адресат відсутній».
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 18.04.2015 по 05.08.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з довідкою директора початкової школи «Поділля» від 29.05.2025 року ОСОБА_6 з 01.09.2022 року по теперішній час навчається у вказаній школі в 3-Б класі.
У матеріалах справи наявна психолого-педагогічна характеристика здобувача освіти 3-Б класу початкової школи «Поділля» ОСОБА_7 , у якій зазначено, що ОСОБА_8 має позитивне емоційне тло, охоче ділиться враженнями про членів родини, позитивно сприймає другого чоловіка мами - ОСОБА_9 , якого називає татом, і з яким має стабільний контакт. Натомість про біологічного батька, ОСОБА_1 , не згадує. Зі слів класного керівника, біологічний батько за весь період навчання, а саме з 1 вересня 2022 року в школі не з`являвся, не цікавився успіхами дитини, не спілкувався з вчителями. Класний керівник жодного разу не бачила батька та не мала з ним жодного контакту. На батьківські збори він жодного разу не приходив.
Стороною відповідача до матеріалів справи долучено Висновок за результатами психологічної консультації вих. № 18/05/2025 від 09.05.2025 проведеної психологом ОСОБА_10 , на виконання умов договору № 18/05/25 від 01.05.2025 щодо надання консультативних психологічних послуг з метою отримання висновку щодо наступного питання «Які особливості ставлення дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до біологічного батька ОСОБА_1 ?».
За змістом вказаного висновку «Особливості ставлення дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до біологічного батька ОСОБА_1 , не можливо встановити, через відсутність спілкування між ними. Поруч із цим, у дитини наявна людина, яку він сприймає як батька і до якої наявна безпечна прив`язаність та особиста значущість.»
У матеріалах справи наявний лист за вих.№ 1010 «Щодо пропозиції усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною» адресований ОСОБА_2 . 
У судовому засіданні відповідач повідомила, що не отримувала даного листа, разом з тим, судом встановлено, що докази скерування вказаної пропозиції в матеріалах справи відсутні.
На підтвердження своєї правової позиції сторонами також долучено роздруківки скріншотів листування.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 16 Закону України «Про охорону дитинства». 
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тобто звертаючись до суду з вимогою про зобов`язання відповідача не чинити батьку перешкоди у спілкуванні з сином, позивач повинен довести, що відповідач такі перешкоди вчиняє. 
Разом із тим, надаючи оцінку заявлених позивачем вимогам, суд першої інстанції дійшов висновку, що долучений стороною позивача лист за вих.№ 1010 «Щодо пропозиції усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною» (а.с.8) написаний адвокатом Тимчук О.В. та адресований ОСОБА_2 щодо висловлення нею пропозицій можливості спілкуватися його клієнту ОСОБА_1 з сином, який відповідач не отримувала, не є достатнім доказом на підтвердження будь-яких перешкод у спілкуванні. Зазначене не підтверджують також роздруківки скріншотів листування між сторонами за 09.05.2024.
Враховуючи наведене, правильно застосувавши норми матеріального права та оцінивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з підстав не доведення позивачем чинення йому перешкод зі сторони відповідача у спілкуванні з сином.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справ та надав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Окрім того, звертаючись до суду апеляційної інстанції з відзивом на апеляційну скаргу з відзивом на апеляційну скаргу представник відповідача просив суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 21 500,00 грн. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до відзиву відповідач надав копію договору про надання правничої допомоги від 02 квітня 2025 року укладений між АО «Лекс Партнерс» та ОСОБА_2 , додаткову угоду № 1 до договору про правничу допомогу від 20 лютого 2026 року та докази оплати наданих послуг. 
Дослідивши надані докази колегія суддів зазначає наступне.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договіру про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Аналізуючи зазначене в сукупності, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням відсутності зі сторони позивача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрати у розмірі 21 500,00 грн. 
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Тимчука Олександра Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 21 500,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2026 року 

Головуючий: Судді: