ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/8818/24      Головуючий суддя І інстанції Зелінська І. В.
Провадження № 22-ц/818/2412/26    Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: факту смерті, з них:

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Томчука Дениса Сергійовича на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2025 року, по цивільній справі № 641/8818/24, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Четвертий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту смерті,
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, заінтересовані особи: Четвертий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту смерті.
Заява мотивована тим, що її син ОСОБА_5 на початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України був зареєстрований та постійно проживав у с. Синельникове Чугуївського району Харківської області. 24.02.2022 року вказаний населений пункт був окупований РФ. Оскільки виїзд з окупованої території через територію України був неможливий син заявника прийняв рішення виїхати через територію РФ до Європи. Але ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи в м. Бєлгород РФ, помер, про що складений актовий запис про смерть та видано свідоцтво про смерть у м. Бєлгороді. Зазначила, що оскільки 23.12.2022 року набрав чинності Закон України від 01.12.2022 №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1992 року», видане на території РФ свідоцтво про смерть не має сили офіційного документа на території України. Вказала, що позбавлена можливості на апостилювання вказаного документа відповідними органами РФ, яким надаються відповідні повноваження на проставлення апостилю. Зазначила також, що органом РАЦС заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті сина ОСОБА_5 .
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити факт смерті її сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бєлгород, на території Російської Федерації. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть державного зразку та оформлення спадщини.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Томчук Денис Сергійович подав апеляційну скаргу, у якій просить.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції не врахував, що через розірвання дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією, заявник не в змозі отримати оригінал свідоцтва про смерть та надати йому юридичної сили на території України.
Суд першої інстанції вважав, що немає правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті громадянина України, який помер на території іноземної держави, оскільки факт його смерті зареєстрований відповідно до законодавства країни, на території якої він помер.
Свідоцтво про смерть видане на підставі законодавства іноземної держави, на території якої помер син заявника – ОСОБА_5 , містить необхідні реквізити, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» воно не потребує засвідчення апостилем та подальшої легалізації, та вважається дійсним на території України. У зв`язку з цим необхідності в реєстрації факту смерті ОСОБА_5 компетентними органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видачі українського свідоцтва про смерть немає.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Палацем новонароджених «Орджонікідзевський» м. Харкова 26.01.1979 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився рос. мовою « ОСОБА_6 », батьки рос. мовою « ОСОБА_7 », « ОСОБА_8 ».
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого відділенням №1 ГАУ БО «МФЦ» у міському окрузі «місто Бєлгород» 31.10.2022 року встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Матеріали справи також містять копію довідки про смерть ОСОБА_5 №С-01777, виданої відділенням №1 ГАУ БО «МФЦ» у міському окрузі «місто Бєлгород» 31.10.2022 року.
Суду також надано копію довідки про кремацію №К2373/22, видану ТОВ «ЛЕПО» 02.11.2022 року, ПІБ померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно відповіді Завідувача Вовчанської ДНК Харківської області від 08.08.2025 року № 944/02-30 на звернення ОСОБА_1 з питання відкриття спадщини за законом після сина ОСОБА_5 роз`яснено, що відкрити спадкову справу після померлого ОСОБА_5 немає можливості, так як ОСОБА_1 не надано оригінала свідоцтва про смерть, а також відсутній запис про смерть в ДРАЦС. Також повідомлено, що факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або шляхом безпосереднього доступу до ДРАЦС.
Згідно відповіді Четвертого ВДРАЦС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04.10.2025 року №817/715-33-25-32.26/32.26 з огляду документів, що були надані заявником ОСОБА_1 довідка про смерть та /або свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , що були видані органами РФ, не є документами встановленої форми про смерть, відповідно державна реєстрація смерті не може бути проведена.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до статті 1 ЦПК України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частинами третьою, четвертою, шостої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті.
При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази.
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21 (провадження № 61-1370св22).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 просила суд встановити факт смерті її сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бєлгород, на території Російської Федерації. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть державного зразку та оформлення спадщини.

Факт смерті сина заявника ОСОБА_5 на території Бєлгородської області РФ зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Відділом ДРАЦ складено актовий запис про смерть ОСОБА_5 № НОМЕР_3 від 31.10.2022 року та видане відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 , оригінал якого є в наявності у заявника та оглянуто судом у судовому засіданні.
За положеннями статті 49 ЦК України актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Питання, пов`язані з державною реєстрацією смерті особи регулюються Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року та Правилами реєстрації актів громадянського стану в Україні затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року з наступними змінами (далі – Правила).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.
Частинами 1, 2 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів.
За п. 3.1-3.3 Правил реєстрація смерті провадиться в органах реєстрації актів цивільного стану за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання осіб чи за повідомленням адміністрації лікувального закладу, де сталася смерть. Реєстрація смерті провадиться за заявою родичів померлого, його сусідів, працівників житлово-експлуатаційних організацій або інших осіб чи за повідомленням адміністрації лікувального закладу, де сталася смерть. Особа, яка звернулась щодо реєстрації смерті, повинна пред`явити на своє посвідчення паспорт або паспортний документ. Відсутність зазначеного документа не є підставою для відмови в реєстрації смерті, але про це робиться відповідна відмітка в графі «Для відміток» запису акта про смерть.

Заява про реєстрацію смерті повинна бути зроблена не пізніше трьох діб з дня смерті чи виявлення трупа, а в разі неможливості одержання лікарського свідоцтва про смерть форми № 106/о-95 або фельдшерської довідки про смерть форми № 106-1/о-95 (затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 03 липня 1995 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції 01 серпня 1995 року за № 266/802) чи висновку судово-медичної експертизи, прокурора - не пізніше п`яти діб.
Пунктом 3.15 Правил передбачено, що якщо заява про реєстрацію смерті надійшла пiсля закiнчення року з дня настання смерті, то реєстрація провадиться за місцем проживання заявника за наявностi лiкарського свідоцтва або фельдшерської довідки про смерть установленої форми в книзі реєстрації поновлених записів актів про смерть на загальних підставах як первинна, без складання висновку, але після перевірки наявності реєстрації смерті за місцем настання смерті, за місцем останнього проживання заявника, за місцем поховання чи виявлення трупа.
Пунктом 7 Правил передбачено, документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором.
У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року (далі – Конвенція), яка набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції.
Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
Відповідно до ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.
Статтею 3 Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.
Згідно зі статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (ConventiondelaHayedu 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою.
Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.
Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Вказане свідчить про те, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (Російська Федерація та Республіка Білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага.
Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацієюю і Республікою Білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, свідоцтво про смерть, видане на території Російської Федерації, дійсно не потребує будь-якої легалізації в Україні.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті, ОСОБА_1 посилалась на те, що документом, що підтверджує смерть громадянина України на території Бєлгородської області РФ зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави, та відділом ДРАЦ складено актовий запис про смерть ОСОБА_5 № НОМЕР_3 від 31.10.2022 року та видане відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 , яке не відноситься до підстав для реєстрації смерті ОСОБА_5 на території України.
Разом з тим, оскільки свідоцтво про смерть видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої помер син заявника – ОСОБА_5 , містить необхідні реквізити, в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107 не потребує засвідчення апостилем та подальшої легалізації, та вважається дійсним на території України.
У зв`язку з цим, необхідність у реєстрації факту смерті ОСОБА_5 компетентними органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видачі українського свідоцтва про смерть відсутня.
ОСОБА_1 не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть своєї матері, видане компетентними органами іноземної держави у будь-яких правовідносинах на території України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_5 .
Отже, необхідність у реєстрації факту смерті ОСОБА_5 компетентними органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видачі українського свідоцтва про смерть відсутня. Заявник не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть свого сина (оригінал якого в неї є), яке видане компетентними органами іноземної держави у будь-яких правовідносинах на території України, зокрема, щодо оформлення спадщини.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23), від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24 (провадження № 61-11539св24), від 04 серпня 2025 року у справі № 757/27745/24-ц (провадження № 61-2461св25).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що через розірвання дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією, заявник не в змозі оформити спадщину, не заслуговують на увагу суду, оскільки свідоцтво серії НОМЕР_2 , оригінал якого є в наявності у заявника та оглянуто судом у судовому засіданні не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть свого сина (оригінал якого в неї є), яке видане компетентними органами іноземної держави у будь-яких правовідносинах на території України.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
У разі незгоди з діями органів влади, які відмовляються визнавати вказане свідоцтво, позивачка не позбавлена права звернення до суду для захисту своїх прав у порядку адміністративного судочинства .
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Томчука Дениса Сергійовича – залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Головуючий  В.Б.Яцина 

Судді колегії Ю.М.Мальований

О.В.Маміна