Справа № 420/1132/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вовченко О.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №ПШ 029712 від 01.10.2024 року, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду 14.01.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №ПШ 029712 від 01.10.2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 за ч.1 абз. 3 статті 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».
Ухвалою судді від 20.01.2025 року позо залишено без руху.
28.01.2025 року від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із уточненим позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №ПШ 029712 від 01.10.2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 за ч. 1 абз. 3 статті 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він не є автомобільним перевізником, вантаж перевозив автомобілем для власних побутових потреб про що надавав відповідні пояснення. У позові вказано, що законодавець, хоч і передбачив наявність обов`язку обладнання транспортного засобу тахографом або наявність індивідуальної контрольної книжки водія для автомобільних перевізників, проте не визначив процедури дотримання цього обов`язку для категорії осіб, які не надають послуги з перевезення вантажів, а перевозять вантаж для власних потреб власними засобами, без залучення безпосередніх перевізників і при цьому не мають статусу підприємця. Як стверджує позивач, відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували надання позивачем послуг з перевезення вантажів та пасажирів. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 20.08:2024, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_1 записів не знайдено.
Позивач вважає, що відповідач жодним чином не встановив наявності в нього статусу автомобільного перевізника, оскільки в складеному акті проведення перевірки №062305 від 20 серпня 2024 року відсутня інформація щодо вантажу, не встановлено достеменно, хто є його відправником та одержувачем, не були відібрані пояснення водія про те, від кого та куди здійснюється перевезення. Висновок відповідача, про те, що автомобільним перевізником є ОСОБА_1 ґрунтується на тому, що він є власником автомобіля. Також, відповідно до постанови про застосування адміністративно-господарського - штрафу №ПШ 029712 від 01.10.2024 року, відповідачем не встановлено інформацію щодо свідоцтва про державну реєстрацію, ліцензії, банківських реквізитів, код згідно з ЄДРПОУ, оскільки в цій графі зазначений ідентифікаційний код ОСОБА_1 , який не є кодом з ЄДРПОУ.
Таким чином, вказано у позові, відповідач не підтвердив того, що 20.08.2024 року позивач здійснював саме господарську діяльність за послугами перевезення вантажів, щоб у подальшому стверджувати, що позивач є автомобільним перевізником в розумінні норм ЗУ «Про автомобільний транспорт».
Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження по справі.
05.03.2025 року від представника Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) до суду надійшов відзив на позов, в якому вказано, що 20.08.2024 о 14:10 державними інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті на а/д Н-11, 87 км + 100 м, на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 14.08.2024 року № 001515 у Дніпропетровській області проведена перевірка транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , за результатами якої складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР 062305 від 20.08.2024. Перевіркою встановлено, що водій здійснював перевезення вантажу транспортним засобом за відсутності протоколу перевірки та адаптації тахографа чим порушено вимоги п.3.3 Наказу МТЗУ № 385. 01.10.2024 Відділом державного нагляду(контролю) у Херсонській області АР Крим та м. Севастополі винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 029712, якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 штраф у сумі 17 000 грн за порушення законодавства про автомобільний транспорт, а відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ. Відповідач зазначає, що під час перевірки було виявлено порушення вимог абзацу 3 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Як наслідок, за порушення вимог додержання законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було складено постанову від 01.10.2024 № ПШ 029712. Згідно копії акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 20.08.2024, зокрема встановлено наступне «Під час перевірки виявлено порушення абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», - водій здійснював вантажні перевезення без протокол перевірки та адаптації тахографа», відповідно порушено вимоги статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Водій транспортного засобу акт підписав, копію отримав. Постанова № ПШ 029712 від 01.10.2024 року прийнята на основі акту № АР 062305 від 20.08.2024 року, у якому посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області зазначено виявлене порушення. 
Державна служба України з безпеки на транспорті наголошує, що саме суб`єкт господарювання, який зацікавлений в доведенні своїй позиції, має надати всю інформацію, яка може вплинути на результат розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт
Відтак, на думку відповідача, доводи позивача є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення адміністративно-господарського правопорушення.
З урахуванням вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позов, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та перевіривши їх наданими доказами, суд встановив таке.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10), власником транспортних засобів марка MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 є Лазаренко Володимир Васильович.
20.08.2024 державними інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті на а/д Н-11, 87 км + 100 м, на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 14.08.2024 року № 001515 проведена перевірка транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , за результатами якої складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР 062305 від 20.08.2024 року (а.с.12).
Згідно акту № АР 062305 від 20.08.2024 року під час перевірки виявлено порушення ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів України у сфері перевезення вантажів, а саме: відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу чим порушено вимоги п.п.3.3 Наказу МТЗУ №385 від 24.06.2010 р.
На підставі акту № АР 062305 від 20.08.2024 року відповідачем складено постанову №ПШ 029712 від 01.10.2024 року, якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 штраф у сумі 17 000 грн за порушення законодавства про автомобільний транспорт (відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа), відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ (а.с.15).
Вважаючи протиправною та такою, що підлягаю скасуванню постанову №ПШ 029712 від 01.10.2024 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон № 2344-III).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з приписами статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Загальне державне регулювання діяльності автомобільного транспорту здійснює Кабінет Міністрів України відповідно до своїх повноважень.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 затверджено Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), який визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - Порядок № 1567).
Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 4 Порядку №1567 визначено, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Відповідно до п.14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Згідно з п.15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно:
наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;
додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону;
додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода);
відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам;
оснащення таксі справним таксометром;
відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу;
додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху;
наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення;
додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів;
виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі);
виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Згідно з пунктом 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Пунктами 26, 27 Порядку № 1567 визначено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для притягнення позивача до відповідальності у вигляді адміністративно-господарського штрафу спірними постановами слугував висновок інспекторів про вчинення порушення, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Відповідно приписів статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.34 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Відповідно ч.8 ст. 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Згідно з приписами ст. 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані:
організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України;
здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху;
забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці;
здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. 
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством. 
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку встановлюються Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 (далі - Положення № 340).
Згідно з пунктом 1.3 Положення №340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Згідно з п.п.3.1- 3.4 Положення №340 змінний період керування водія, включаючи надурочні роботи, не повинен перевищувати 10 годин не частіше ніж двічі на тиждень та 9 годин в інші дні.
Змінний період керування водія (не плановий, а фактичний) може бути збільшено понад норми, установлені пунктом 3.1 цього Положення, в разі виникнення непередбачуваних обставин (технічна несправність ТЗ, зупинення руху ТЗ в рейсі (на маршруті), несприятливі погодні умови, перешкоди руху, відсутність місць стоянки).
Водій має вказати на роздруківці тахографа характер і причину виникнення непередбачуваних обставин не пізніше ніж у момент прибуття до місця стоянки.
Тривалість керування водія на тиждень, включаючи надурочні роботи, не повинна перевищувати 48 годин.
На автобусні маршрути протяжністю понад 500 км направляються два водії, причому період керування кожного повинен становити половину загального періоду керування.
Згідно п.3.5 Інструкції №385 перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.
Суд зазначає, що порядок облаштування транспортного засобу тахографом передбачено законодавством лише для осіб, які надають послуги з перевезення вантажів та пасажирів.
Отже, законодавець, хоч і передбачив наявність обов`язку обладнання транспортного засобу тахографом або наявність індивідуальної контрольної книжки водія для автомобільних перевізників, проте не визначив процедури дотримання цього обов`язку для категорії осіб, які не надають послуги з перевезення вантажів, а перевозять вантаж для власних потреб власними засобами, без залучення безпосередніх перевізників і при цьому не мають статусу підприємця.
Позивач зазначає, що на час проведення перевірки він не є суб`єктом господарювання, не надає послуги з перевезення вантажів, не є автомобільним перевізником, не використовує працю найманих водіїв та не надає нікому послуги з перевезення пасажирів або вантажу, та перевозив вантаж виключно для особистого користування, тому й не зобов`язаний був мати при собі товаро-транспортну накладну та протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
Як було встановлено судом, у справі, що розглядається, позивач є власником транспортного засобу.
Спірним у цій справі є питання правомірності стягнення з позивача як власника транспортного засобу адміністративно-господарських санкцій та визначення такого власника транспортного засобу - позивача в якості перевізника.
Так, абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», визначено, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - є автомобільний перевізник.
Як вже вказано судом, визначення автомобільного перевізника міститься у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» та означає фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
В свою чергу, згідно з вказаною нормою права водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник повинен, серед іншого, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
За правилами статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Отже, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається виключно на автомобільних перевізників.
Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що саме позивач, який є власником транспортного засобу, є також у спірних правовідносинах і автомобільним перевізником, враховуючи відсутність товарно-транспортної накладної або іншого документа на перевезення вантажу.
При цьому суд зауважує, що основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання визначено Господарським кодексом України (далі - ГК України).
Відповідно до ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Частинами 1-4 ст.217 ГК України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Згідно ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами. 
Частиною 1 ст.239 ГК України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції, зокрема, адміністративно-господарський штраф.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.241 ГК України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.
Виходячи із системного аналізу вищезазначених правових норм, суд доходить висновку про те, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
Тобто, адміністративно-господарський штраф може застосовуватися виключно до суб`єкта господарювання.
При цьому, перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють відносини, в яких допущено правопорушення.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є: 
1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;
2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Відповідно до частини 1 ст.128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Таким чином, застосування відповідним органом державної влади адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідно до ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» можливе лише до суб`єкта господарювання, а саме до фізичної особи-підприємця або юридичної особи.
Разом з тим, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) не зареєстрований фізичною особою-підприємцем та не мав статусу суб`єкта підприємницької діяльності і на момент винесення відповідачем постанови про застосування адміністративно-господарських санкцій.
Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною та скасування постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області від 10.03.2023 №355460 про застосування до ОСОБА_2 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 51000,00 грн.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Позивачем за подання до суду даного позову сплачено 1211,20 грн. судового збору.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №ПШ 029712 від 01.10.2024 року – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову №ПШ 029712 від 01.10.2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 за ч.1 абз. 3 статті 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».
Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідачі:
Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51, ЄДРПОУ 39816845).

Суддя O.A. Вовченко