ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 759/21763/25 Суддя (судді) першої інстанції: Бабич Н.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Вівдиченко Т.Р., Карпушової О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить суд скасувати постанову серії ЕНА №5651951 від 05.09.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 133-1 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що не погоджується з оскаржуваною постановою, оскільки будь-яких порушень не вчиняв, не відхилявся від схеми приміського автобусного маршруту загального користування «Обухів-Київ» (АС «Видубичі») №310 та прямував до автостанції «Видубичі». Зазначає, що зупинка була зумовлена виключними обставинами, що мали на меті запобігання небезпечним наслідкам. Позивач стверджує, що працівники поліції не здійснили повного та об`єктивного з`ясування фактичних обставин справи, не врахували надані ним пояснення щодо причини зупинки транспортного засобу та обставин крайньої необхідності.
Також в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у постанові відповідач безпідставно посилається на статтю 18 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка визначає виключно обов`язки перевізника, а не водія.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати зазначене рішення, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що неналежна оцінка судом першої інстанції відеозапису, як доказу обґрунтованості дій відповідача, унеможливила прийняття судом справедливого та законного рішення.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2025 та від 23.02.2026 відкрито провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, у зв`язку із чим, судом апеляційної інстанції постановлено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, аргументи та доводи сторін, колегія суддів зазначає таке.
Матеріалами справи встановлено та підтверджується, що 05.09.2025 інспектором 1 взводу 7 роти 2 батальйону полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві старшим лейтенантом поліції Кремешним І.В. винесено постанову серії ЕНА №58511951 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 133-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 34,00 грн. 
У постанові зазначено, що водій ОСОБА_1 05.092025 о 12:21 год. в м. Києві по Наддніпрянське шосе керував транспортним засобом-автобусом «Мерседес», д.н.з НОМЕР_1 , який використовується для перевезення пасажирів за маршрутом Київ-Обухів та не здійснив заїзд на автостанцію «Видубичі», чим порушив статтю 18 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Не погоджуючись із даною постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вимогам частини третьої статті 283 КУпАП, адже не містить інформації про фіксацію правопорушення технічними засобами. Також встановлено, що доказів на спростування твердження позивача про те, що зупинка була вимушена і він направлявся на станцію «Видубичі», відповідачем не надано.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Положеннями статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до вказаного Закону встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10жовтня 2001 року №1306 (зі змінами та доповненнями) (далі ПДР України).
Відповідно до пункту 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
За змістом частини першої статті 8, частини другої статті 19 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положення статті 52 Закону України «Про дорожній рух» закріплюють, що контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).
Згідно п. 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з статтею 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як зазначено попередньо, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.
Відповідно до статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» (Закон № 580-VIII) поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:
1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;
2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;
3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;
4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;
5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Тобто, положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Матеріалами справи підтверджено, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності серії ЕНА №5651951 від 05.09.2025 у графі « 7» не містить зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеофіксацію (а.с.35).
Водночас в пункті « 5» вказаної постанови міститься зазначення технічного засобу, яким здійснено відеофіксацію правопорушення - БК 470207.
Так, можливі недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такої постанови за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається фактичним обставинам та змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.
Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 753/4366/17, від 11.09.2018 у справі № 826/11623/16, від 14.08.2018 у справі № 826/15341/15).
Таким чином, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять, а відповідачем не надано жодних доказів порушення позивачем вимог ПДР України.
У зв`язку із цим, наданий відповідачем до суду першої інстанції відеозапис може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Колегією суддів апеляційного суду здійснено перегляд наданого відповідачем відеозапису з БК 470207, який міститься в підсистемі «Електронний суд» та з якого вбачається, що водій автобуса Mercedes-Benz НОМЕР_1 ОСОБА_1 здійснив зупинку в м. Київ, шосе Надніпрянське, коли до нього підійшли патрульні поліцейські.
Патрульним Управління патрульної поліції у м. Києві Кремешним І.В. встановлено, що ОСОБА_1 вчинив незаїзд на автостанцію (автовокзал) та здійснено розгляд справи за частиною третьою статті 133-1 КУпАП. Водію повідомлено про здійснення фіксації розгляду справи, встановлено особу правопорушника та роз`яснено, що згідно статті 268 КУпАП останній має право ознайомлюватися з матеріалами справи, надавати клопотання, пояснення, а також право на правову допомогу. 
Клопотань щодо отримання правової допомоги ОСОБА_1 не заявляв.
Не звертаючи уваги на його пояснення (необхідність зупинки виникла у зв`язку із вжиттям заходів усунення поломки та належного закріплення дверей аби уникнути їх повторно відкриття під час подальшого руху до автостанції), патрульним Управління патрульної поліції у м. Києві Кремешним І.В. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 05.09.2025 серія ЕНА №5851951, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за частиною третьою статті 133-1 КУпАП.
Колегія суддів зазначає, що метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
У наведених положеннях КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.
Всупереч цьому, доказів на спростування твердження позивача про те, що зупинка була вимушена, відповідачем не надано.
Отже, представником відповідача не доведено правомірність дій інспектора 1 взводу 7 роти 2 батальйону полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Кремешного І.В. та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваної постанови відповідно до норм КУпАП.
Крім того, в оскаржуваній постанові від 05.09.2025 серія ЕНА №5851951 встановлено, що водій порушив статтю 18 Закону України «Про автомобільний транспорт»
Так, стаття 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає особливості організації праці та контролю за роботою водіїв транспортних засобів.
Вищевказаною статтею передбачено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Зазначена норма Закону, порушення якої інкримінується позивачу, не передбачає відповідальності за відхилення від визначеного маршруту руху автобуса або маршрутного таксомотора, незаїзд на автостанцію (автовокзал), якщо такий заїзд передбачений розкладом руху автобуса або маршрутного таксомотора.
Доказів на спростування твердження позивача про те, що зупинка була вимушена і він направлявся на станцію «Видубичі», відповідачем не надано.
За таких обставин, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 133-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення є недоведеним.
Відповідно до статті 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року, оскільки колегією суддів, наданий відповідачем відеозапис, прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу, якому надано оцінку в мотивувальній частині цієї постанови.
За вказаних обставин колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції від 18 листопада 2025 року. 
Суд зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі відсутні.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Згідно з п. 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Частиною першою статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначені підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України до апеляційної скарги додається, зокрема, документ про сплату судового збору.
Питання, пов`язані із розміром ставок судового збору, порядком сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.
Зокрема, за змістом статті 4 Закону № 3674-VI за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається із резолютивної частини судового рішення, позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн.
Таким чином, судовий збір при поданні апеляційної скарги сплачується у розмірі 908,40 грн (150% від 605,60 грн).
До апеляційної інстанції скаржником не надано квитанцію про сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, а тому сума судового збору підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 243, 250, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року у справі №759/21763/25 змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції. 
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста,3, код ЄДРПОУ 40108646) шляхом їх безспірного списання на реквізити Шостого апеляційного адміністративного суду: Отримувач коштів ГУК у м.Києві/Печерс.р-н/22030101, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.), Рахунок отримувача UA638999980313171206081026007, Код класифікації доходів бюджету 22030101 несплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 40 коп.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

О.В.Карпушова