справа № 758/15821/24 головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
провадження № 22-ц/824/5630/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Диким Юрієм Олеговичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,
В С Т А Н О В И В:
у грудні 2024 року представник ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, у якому просив:
стягнути із відповідача заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 4486,82 грн, 404,18 грн - 3% річних та 1709,48 грн - інфляційні втрати, а всього у розмірі 6600,48 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є правонаступником ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», в частині прав і обов`язків пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією; в тому числі і в частині використання ліцензій та тарифів виданих та встановлених для ПАТ «КИЇВЕНЕРГО». Споживачем послуг є відповідач. Позивач належним чином виконав умови договору. Відповідач ухиляється від виконання умов договору у частині своєчасної сплати вартості за отримані послуги у розмірі, зокрема станом на 01 січня 2019 року згідно показників 019400 кВт*год, заборгованість за спожиту електричну енергію становить 4486,82 грн. Разом із тим, оскільки відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов`язання, а отже прострочив виконання грошового зобов`язання, а відтак необхідно здійснити оплату 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України.
Відповідачкою подано відзив на позов, у якому заперечила проти позовних вимог. Вказала, що тривалий час, а саме з квітня 2018 року до цього часу відповідачка не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , не користується послугами ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» та не є споживачем послуг з розподілу та постачання електроенергії. Увесь цей час відповідачка проживає у квартирі, за місцем реєстрації проживання чоловіка, за адресою, зазначеною у відзиві. Також з 03 березня 2018 рока право власності на вищезазначену квартиру незаконно (на підставі підроблених кредитних та іпотечних договорів) було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» (АТ «Альфа-банк»). Наказами Міністерства юстиції України №1862/5 та №1863/5 від 18 червня 2018 року, а також №2760/5 та №2761/5 від 30 серпня 2019 року було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на належні відповідачу квартири АДРЕСА_1 . Також СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Постановою старшого слідчого Подільського УП ГУНП у м. Києві від 17 жовтня 2017 року, вказані об`єкти нерухомості визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, відповідно до вимог статті 98 КПК України. Ухвалою слідчого судді від 15 липня 2019 року накладено арешт на вищезазначені квартири №13 та №14 . Крім того, з доводів позовної заяви неможливо встановити за який період станом на 01 січня 2019 року виникла заборгованість 4 486,82 грн. Також безпідставним є нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на заявлену позивачем суму заборгованості за період з 01 листопада 2021 року до 01 грудня 2024 року. Стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності як до основної вимоги так і похідної вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 4486,82 грн, 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 2 113,66 грн, а всього у розмірі 6 600,48 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» судовий збір у сумі 3 028,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Дикий Юрій Олегович 05 травня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогу повному обсязі.
Апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
Вважає, що місцевий суд встановив наявність у відповідачки заборгованості на підставі недопустимих доказів, а саме розрахунку заборгованості та особової картки споживача, що не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Також, позивач заявив до стягнення заборгованість за період з 2003 року по 2019 рік, а за відсутності відомостей про призначення платежу здійсненого відповідачкою у січні 2019 року на суму 90,00 грн, місцевий суд помилково вважав, що цією сплатою ОСОБА_1 визнала наявну заборгованість.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року - повернуто особі, яка її подала.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2025 року касаційну скаргу адвоката Дикого Юрія Олеговича як представника ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасовано, справу направлено до апеляційного суду для вирішення питання для відкриття апеляційного провадження.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 грудня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року справу прийнято до провадження. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.
У судовому засіданні представниця ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - Сагач Ірина Миколаївна заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач зареєстрована та є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
На виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», який набрав чинності 11 червня 2017 року, загальними зборами акціонерів публічного акціонерного товариства «Київенерго» 13 листопада 2017 року прийнято рішення про реорганізацію останнього шляхом виділу з нього ПАТ «ДТЕК Київські електромережі».
Згідно п. 2.3. Статуту ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником публічного акціонерного товариства «Київенерго» в частині переданих йому майна, прав та обов`язків згідно з розподільчим балансом, а також в частині прав та обов`язків, що визначені частиною 13 розділу XVIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії».
Згідно з даних Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПуАТ «Київенерго».
Згідно відомості останні показники приладів обліку від 01 грудня 2018 року: 019400 кВт*год.
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 01 січня 2019 року за о/р НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4 , остання оплата послуг була здійснена у січні 2019 року на суму 90,00 грн, після якої сума боргу становила 4 486,82 грн.
Згідно відомості розрахунок проводився по показниках приладів обліку із зазначенням кількості використаних кВт*год. Відповідачка вносила плату за надані послуги не у повному обсязі.
У зв`язку з неналежним виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором та простроченням виконанням грошового зобов`язання у відповідача виникла заборгованість за спожиту електричну енергію станом на 01 січня 2019 року у розмірі 4 486,82 грн, 2 113,66 грн - 3% річних та інфляційні втрати за період з листопада 2021 року по листопад 2024 року.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивач належним чином виконує свої зобов`язання шляхом надання відповідачці послуг з постачання електроенергії, а відповідачка у свою чергу порушує свої зобов`язання та умови перед позивачем, внаслідок неналежного виконання зобов`язань у неї виникла заборгованість за спожиті станом на 01 січня 2019 року послуги. Наданий позивачем розрахунок заборгованості стороною відповідача в ході розгляду справи спростовано не було, як і не надано доказів належної сплати за надані житлово-комунальні послуги. 
Вирішуючи заяву відповідачки про застосування строків позовної давності місцевий суд врахував, що у січні 2019 року було внесено плату за спожиту електричну енергію у розмірі 90,00 грн, що не заперечувалося сторонами та приймається судом до уваги, тим самим відповідач визнав борг зі сплати за спожиту електричну енергію та перервав перебіг позовної давності, а відтак перебіг позовної давності починається заново.
Додатково суд врахував положення пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК за якими строки позовної давності зупинялися під час карантину, встановленого з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню COVID-19 та воєнного стану з 24 лютого 2022 року.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинний до 01 травня 2019 року) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в чинній редакції, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власність зобов`язує; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.
Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла до 01 травня 2019 року) та ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону).
Аналогічний обов`язок споживача щодо здійснення оплати житлово-комунальних послуг передбачений п. 5 ч. 2 ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії», постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.
Правила роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені постановою НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року, регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами.
Згідно з пп. 2) п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електроенергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
У відповідності до п. 4.10 ПРРЕЕ побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу.
Згідно до п. 4.12 ПРРЕЕ плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується, зокрема, протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем або в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Судом першої інстанції встановлено, що нарахування боргу за спожиту електричну енергію у сумі 4 486,82 грн. здійснено у січні 2019 року, сума є незмінною до листопада 2024 року, інших нарахувань позивачем, а також сплати відповідачем у зазначений позивачем період не відбувалось.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що на момент виникнення боргу у сумі 4 486,82 грн. ОСОБА_1 була користувачем послуг постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_4 .
До того ж, слід зазначити, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі №910/7968/19.
Встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що позивач надає послуги з розподілу електроенергії, в тому числі за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 , а відповідач, була споживачем цих послуг, від надання яких в установленому чинним законодавством порядку не відмовлялася, однак оплата спожитих послуг виконувалася нею неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості станом на 01 січня 2019 року, яка нею на сьогоднішній день не сплачена, суд першої інстанції, перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про виникнення у позивача права на стягнення з відповідача заборгованості за спожиті комунальні послуги, 3% річних та інфляційних втрат.
Апеляційний суд приймає до уваги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідачем не надано доказів ненадання позивачем вказаних комунальних послуг, або надання їх неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, а також відсутності заборгованості в розмірі, встановленому судом на підставі належних і допустимих доказів, наданих позивачем.
Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Поряд з цим, суд першої інстанції правомірно виходив з відсутності підстав для застосування строків позовної давності до вимог ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» виходячи з наступного.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.
Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом (грудень 2024 року).
Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.
Отже, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) а також до закінчення воєнного стану.
За інформацією наданою позивачем, у ОСОБА_1 існує сукупна заборгованості за споживання електроенергії з січня 2003 року по січень 2019 року. При цьому, починаючи з грудня 2006 року до січня 2019 року відповідачка періодично вносила оплату за надані послуги чим фактично визнавала як факт користування ними, так і заборгованість за попередні періоди. Таким чином, строк позовної давності у цій справі не є пропущеним щонайменше за вимогами, які виникли з грудня 2016 року, а тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Диким Юрієм Олеговичем - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова