ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 635/8139/21
Номер провадження 22-ц/818/1254/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2025 року в складі судді Савченко Д.М. по справі № 635/8139/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Лавінда Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Саєнко Еліна Володимирівна, про скасування обтяжень на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Лавінда Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Саєнко Еліна Володимирівна, про скасування обтяжень на нерухоме майно.
Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та його сином ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11061273000, за яким банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 15 000,00 євро на строк до 23 жовтня 2013 року.
Вказав, що він є поручителем за виконання ОСОБА_2 вказаного зобов`язання на підставі договору поруки № П/11061273000 від 23 жовтня 2006 року.
Крім того, з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 вказаного кредитного договору ним 23 жовтня 2006 року укладено з банком договори іпотеки, за якими він передав в іпотеку будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0.0767 га, кадастровий номер 6325156700:00:003:0127 за вказаною адресою. У зв`язку з укладенням договорів іпотеки на вказане майно були зареєстровані обтяження.
12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право грошової вимоги за зобов`язаннями за кредитним договором № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року.
Згідно довідки ТОВ «Кей-Колект» від 11 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року складала 16 668,78 євро, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становило 328 241,62 грн. 
15 січня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» запропонувало ОСОБА_1 погасити заборгованість за кредитним договором, та іншої інформації від кредитора з того часу не надходило. 
Вказав, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2016 року позовну заяву ТОВ «Кей-Коллект» до нього та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду. Отже, початок перебігу строку позовної давності, після його переривання, припадає на 22 квітня 2016 року. Датою закінчення строку позовної давності є 22 квітня 2019 року. Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» пропустило строк позовної давності. 
Зазначив, що внаслідок наявної заборони на нерухоме майно він не має можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Просив:
застосувати строк позовної давності до вимог кредитора (іпотекодержателя) - ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , які виникли на підставі кредитного договору № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року та договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року;
скасувати обтяження, накладені на нерухоме майно ОСОБА_1 : будинок за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0.0767 га кадастровий номер 6325156700:00:003:0127 за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати державного реєстратора здійснити державну реєстрацію припинення обтяжень щодо вказаного нерухомого майна.
У відзиві на позовну заяву від 05 червня 2024 року ТОВ «Кей-Колект» просило відмовити у задоволенні позову. Вказало, що боржником систематично не виконувались зобов`язання за кредитним договором, та банк неодноразово звертався до боржника з вимогами щодо усунення порушень, але безрезультатно. Кредитор має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна у позасудовому порядку, передбаченому умовами іпотечного договору. Суд не має права застосувати позовну давність інакше, як за заявою сторін при судовому розгляді.
14 серпня 2024 року та 23 жовтня 2024 року представник позивача адвокат Барішевський О.В. подав до суду заяви, в яких зазначив, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 03 червня 2024 року по справі № 922/4075/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 звільнено від боргів, зокрема, від боргу за договором про надання споживчого кредиту № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року. ТОВ «Кей-Колект» не зверталось з вимогами до боржника ОСОБА_2 у справі про неплатоспроможність. Отже, оскільки основне зобов`язання ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року, яке виникло до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність № 922/4075/21, вважається на даний час припиненим, наявні всі законні підстави для припинення іпотеки за договорами від 23 жовтня 2006 року, укладеними між ОСОБА_1 та банком і припинення обтяження майнових прав на житловий будинок та земельну ділянку шляхом вилучення відповідних записів з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно та з Державного реєстру іпотек.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Судові витрати залишено за рахунок позивача.
Рішення суду мотивовано тим, що кредитний договір не виконано, тож позивачем не наведено передбачених законом підстав для скасування обтяження, накладеного на його нерухоме майно. Визнання особи неплатоспроможною не повинно припиняти обов`язок заставодавця (іпотекодавця) із несення ризиків виконання цією особою своїх зобов`язань. Оскільки вимоги про зобов?язання державного реєстратора здійснити державну реєстрацію припинення обтяжень щодо нерухомого майна є похідними від вимог про скасування обтяжень, відсутні підстави для їх задоволення. Крім того, державний реєстратор не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача. Вимоги про застосування строку позовної давності є безпідставними, адже законом не передбачено застосування строків позовної давності до вимог, які не пред`явлені та не перебувають на розгляді суду.
На вказане судове рішення 29 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Барішевський О.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що через сплив строку позовної давності за основним зобов`язанням - кредитним договором №11061273000 від 23 жовтня 2006 року, виконання якого забезпечується заставою нерухомого майна, має бути припинено обтяження - іпотеку належних позивачу будинку та земельної ділянки. У процесі розгляду справи позивач доповнив підстави позовних вимог, повідомивши суд про те, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 03 червня 2024 року по справі № 922/4075/21 про неплатоспроможність боржника за договором про надання споживчого кредиту №11061273000 від 23 жовтня 2006 року ОСОБА_2 звільнено від боргів. Отже, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором вважається на даний час припиненим, наявні всі законні підстави для припинення іпотеки і обтяження майнових прав на житловий будинок та земельну ділянку. Первісний кредитор - АКІБ «УкрСиббанк» та його правонаступник ТОВ «Кей-Колект» не реалізували своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки за договорами іпотеки від 23 жовтня 2006 року до визнання основного боржника за кредитним договором – ОСОБА_2 банкрутом та звільнення його від боргів, що в свою чергу зумовлює припинення іпотеки внаслідок припинення забезпеченого нею основного зобов`язання. Суд першої інстанції посилався на висновки Верховного Суду, що не є релевантними.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 квітня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
Представник позивача адвокат Барішевський О.В. отримав в електронному кабінеті 23 грудня 2025 року (а.с. 32 том 2).
ТОВ «Кей-Колект» отримало в електронному кабінеті 23 грудня 2025 року (а.с. 33 том 2).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11061273000, за яким банк надав ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті в сумі 15 000,00 євро на строк до 23 жовтня 2013 року (а.с. 10-13 том 1).
За договором поруки № П/11061273000 від 23 жовтня 2006 року ОСОБА_1 зобов`язався перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за виконання ОСОБА_2 всіх його зобов`язань, що виникають із кредитного договору № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року, в повному обсязі (а.с. 14-15 том 1).
З метою забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 23 жовтня 2006 року укладено договори іпотеки, за якими ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0767 га, кадастровий номер 6325156700:00:003:0127 (а.с. 16-20 том 1).
На вказане майно на підставі договорів іпотеки 30 жовтня 2006 року були зареєстровані відповідні обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 3968721 та 3968762 (а.с. 5-7 том 1).
12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № l та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, за реєстровим № 5207-5208, згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договорами іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 5-7, 21-26 том 1). 
11 серпня 2012 року на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки були зареєстровані обтяження (іпотека) № 4006674 та № 4006693, іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 5-7 том 1).
Згідно довідки ТОВ «Кей-Колект» від 11 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року складала 16 668,78 євро, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становило 328 241,62 грн (а.с. 27 том 1).
Листом №732803/1-569 від 15 січня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» запропонувало ОСОБА_3 погасити заборгованість за кредитним договором № 11061273000 від 23 жовтня 2006 року протягом 30 днів з моменту отримання даного листа (а.с. 28 том 1). Крім того, 15 січня 2015 року направлено ОСОБА_1 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 29 том 1).
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2016 року позовну заяву ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду (а.с. 8-9 том 1).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року по справі №922/4075/21 прийнято заяву ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність до розгляду. 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03 червня 2024 року по справі №922/4075/21 завершено процедуру погашення боргів фізичної особи - ОСОБА_2 . Звільнено фізичну особу - ОСОБА_2 від подальшого виконання грошових зобов`язань перед кредитором в межах справи про неплатоспроможність – ОСОБА_4 . Звільнено фізичну особу ОСОБА_2 від боргів, окрім боргів з відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; сплати аліментів; виконання інших вимог, які нерозривно пов`язані з особистістю фізичної особи. Такі вимоги, що не були повністю погашені у справі про неплатоспроможність, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про неплатоспроможність у непогашеній частині. Вимоги, не задоволені через недостатність майна боржника, вважаються погашеними. Провадження у справі № 922/4075/21 про неплатоспроможність боржника - фізичної особи ОСОБА_2 закрито (а.с. 138-145 том 1).
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 мотивовано тим, що позивачем обрано належний спосіб захисту, однак заявлені вимоги є необґрунтованими.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Законі України «Про іпотеку». Зміст статті 17 вказаного Закону дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.
Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.
Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору».
Право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки припиненою. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в справі № 695/3790/15-ц, від 02 жовтня 2019 року в справі № 126/1056/15-ц. 
Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що через сплив строку позовної давності до вимог за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року, виконання якого забезпечується заставою нерухомого майна, має бути скасоване зареєстроване обтяження - іпотека належних йому будинку та земельної ділянки. Тобто позивач вважав, що зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки наявне, проте вимога кредитора є задавненою, що, на його думку, є підставою для скасування обтяження майна іпотекою.
У процесі розгляду справи позивач по суті змінив підстави своїх позовних вимог, посилаючись на те, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 03 червня 2024 року по справі № 922/4075/21 боржника за кредитним договором ОСОБА_2 визнано неплатоспроможним і звільнено від боргів, зокрема, і за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року. Тобто, з урахуванням зміни підстав позову, ОСОБА_1 вважав, що основне зобов`язання припинене, що є підставою для припинення іпотеки і обтяження майнових прав на житловий будинок та земельну ділянку. 
Проте у судовому рішенні по справі № 922/4075/21 про неплатоспроможність боржника немає висновків щодо припинення зобов`язання боржника за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року, вимоги за яким забезпечено іпотекою. При цьому, вимоги забезпеченого кредитора вважаються погашеними у разі реалізації предмета застави (іпотеки) з дотриманням вимог КУзПБ.
З огляду на наведені позивачем підстави позову, належним способом захисту його прав є саме визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором і припинення іпотеки.
Однак, таких вимог ОСОБА_1 не заявлено, він просив лише про застосування строку позовної давності, скасування обтяжень майна і зобов`язання державного реєстратора зареєструвати припинення обтяження.
Вимога про застосування наслідків спливу строку позовної давності не є самостійним способом захисту прав, така вимога може бути застосована лише як спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог.
За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).
У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Таким чином, сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не є підставою для задоволення позовної вимоги про припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку». Норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України також не передбачають сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання.
Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Вказана правова позиція є сталою та незмінною протягом тривалого часу. Вона, зокрема, викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16, від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18, від 28 жовтня 2019 року у справі № 626/1799/17, від 01 липня 2020 року у справі № 727/11061/18, від 02 лютого 2022 року у справі № 205/7827/20, від 29 червня 2022 року у справі № 664/1667/20, від 04 жовтня 2023 року у справі № 331/6035/21, від 18 грудня 2024 року у справі № 712/9022/21, від 05 травня 2025 року у справі № 127/635/21, від 16 вересня 2025 року у справі № 504/2560/19.
Отже, у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення вимог про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором та про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього є спір), а також про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з реєстрів.
Підстави для зобов`язання державного реєстратора вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду реєстратор сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинити інше речове право (іпотеку). Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц, провадження № 61-7769св18).
Установивши, що заявлені позивачем позовні вимоги не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.
Визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором та припинення іпотеки без заявлення таких вимог позивачем порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 757/12831/19, провадження № 61-10038св24.
При цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту прав, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеними.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, водночас, вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення суду щодо підстав для відмови у позові і належного способу захисту прав у редакції цієї постанови.
Враховуючи, що рішення суду змінено лише в мотивувальній частині, підстави для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина