ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 619/10103/24 (4-с/619/23/25)
провадження № 61-438св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

стягувач (позивач) - ОСОБА_1 ,
боржник (відповідач) - ОСОБА_2 , 
третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

суб`єкт, дії якого оскаржуються, - старший державний виконавець Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєрі В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2025 року у складі судді Пруднікової О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року в складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Мальованого Ю. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив зобов`язати державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання ухвали, виданої 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області, у постанові про накладення штрафу від 11 березня 2025 року у реченні «Враховуючи викладене, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» виправити статтю 63 на частину 3 статті 64-1, яка відповідає виконанню рішення про встановлення побачення з дитиною.
Зазначав, що 08 квітня 2025 року він через електронний суд ознайомився з поданням державного виконавця від 07 квітня 2025 року про розшук боржника - громадянки ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Серед додатків містилась постанова про накладення штрафу від 11 березня 2025 року. Оскільки він звернувся до суду зі скаргою 08 квітня 2025 року, тобто після того, як ознайомився з постановою державного виконавця, просить поновити строк. 
Державним виконавцем у постанові про накладення штрафу допущено неточність у зазначені статті, замість частини 3 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), яка регулює порядок винесення постанови про накладення штрафу у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною, зазначена загальна стаття 63 Закону, яка застосовується виключно при виконанні рішень про усунення перешкод у побаченні з дитиною та виконання інших загальних дій немайнового характеру, які не стосуються встановлення побачень з дитиною.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2025 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку задоволено. У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що суд позбавлений можливості встановити дотримання або недотримання державним виконавцем вимог Закону, оскільки скаржником не зазначено, які саме дії, передбачені статтею 63 або 64-1 Закону вчинив або не вчинив державний виконавець при виконанні виконавчих дій у виконавчому провадженні. Лише зазначення статті 63 та незазначення статті 64 Закону державним виконавцем у постанові про накладення штрафу не свідчить про порушення державним виконавцем вимог законодавства. Ані в скарзі, ані в судовому засіданні ОСОБА_1 не вказав, чим саме порушено його права як сторони виконавчого провадження. 
Апеляційний суд погодився з судом першої інстанції та вказав, що зазначення статті 63, а не статті 64 Закону державним виконавцем у постанові про накладення штрафу від 11 березня 2025 року не свідчить про порушення державним виконавцем вимог законодавства та прав  ОСОБА_1 як сторони виконавчого провадження, про таке порушення ОСОБА_1 не зазначено. Фактично незгода ОСОБА_1 із постановою державного виконавця зводиться до допущення технічної помилки або описки у зазначенні положень статей, якими він керується.
Аргументи учасників справи
09 січня 2026 року ОСОБА_4 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що державний виконавець при накладенні штрафу послався на статтю 63 Закону, яка не підлягає застосуванню у даному випадку. Таке посилання не може вважатися технічною помилкою, оскільки воно визначає інший правовий режим виконання, інший порядок дій та інші наслідки невиконання для боржника. Суди попередніх інстанцій фактично легалізували неправильне застосування норми, визнавши посилання на статтю 63 «опискою», не з`ясувавши, яку саме норму повинен був застосувати державний виконавець, та у чому полягає відмінність між ними. Відмова ґрунтується на припущенні суду, що це була описка.
Суди зазначили, що права скаржника не порушені, фактично підмінивши зміст судового контролю оціночним припущенням, не дослідивши зміст постанови та правову підставу її винесення. Таким чином, суди не виконали обов`язок, визначений статтями 447-453 ЦПК України, а саме не перевірили законність дій державного виконавця. Унаслідок цього залишено без реагування фактичне порушення права на ефективне виконання судового рішення, гарантованого статтею 129-1 Конституції України.
Оскільки судами не було здійснено належного судового контролю за діями державного виконавця та не встановлено належний порядок його дій у цьому виконавчому провадженні, державний виконавець надалі фактично обмежується складанням актів кожного понеділка та середи, однак інших дій, передбачених частиною четвертою статті 64-1 Закону, не вчиняє протягом тривалого часу. Зазначене підтверджує хибність припущення суддів щодо допущеної начебто «описки» виконавцем.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Подібні правові висновки викладені також і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19), від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/41966/21 ((провадження № 14-36цс22) та інших.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17, провадження № 14-345цс19).
Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини першої статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. 
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону).
Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Такий правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження 
№ 12-93гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження № 12-246гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження 
№ 12-277гс18), від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16 (провадження 
№ 12-273гс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18 (провадження № 12-74гс19), від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073 (провадження № 11-709апп19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження 
№ 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження 
№ 14-468цс19), та постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено: «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані».
Такий висновок підтверджений також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справа № 754/2223/15-ц (провадження 
№ 14-568 цс 19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21).
Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що у провадженні Дергачівського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини. 22 січня 2025 року Дергачівським районним судом Харківської області постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 забезпечити спілкування в режимі відеозв`язку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 кожного понеділка та кожної середи з 18 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв. через додаток ZOOM (або інші месенджери); повідомити ОСОБА_1 письмово листом з власним підписом (на E-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2) поточну адресу проживання ОСОБА_5 про зміну такої адреси, протягом доби з дня набрання законної сили ухвалою про забезпечення позову, в іншій частині вимог заяви відмовлено. 05 березня 2025 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження. Боржниці надіслана вимога про забезпечення спілкування в режимі відеозв`язку ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 кожного понеділка та кожної середи з 18 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв. через додаток ZOOM. Постановою державного виконавця від 11 березня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 накладено штраф на ОСОБА_3 на користь держави у розмірі 1 700 грн;
ОСОБА_1 оскаржує правомірність дій державного виконавця при винесенні вказаної постанови про накладення штрафу від 11 березня 2025 року, що полягало у неправильному застосуванні виконавцем норм Закону;
суди не врахували вказані норми права та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, не звернули уваги, що предметом оскарження є саме рішення державного виконавця про стягнення штрафу, у зв`язку з чим помилково розглянули скаргу ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства, оскільки рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), зокрема постанов державного виконавця про накладення штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду.
Отже скарга ОСОБА_1 на рішення державного виконавця про стягнення штрафу має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. У зв`язку з цим судам слід було закрити провадження у справі за такою скаргою.
У частинах першій та другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
З огляду на те, що суди розглянули цю справу за скаргою ОСОБА_1 з порушенням правил юрисдикції, касаційний суд скасовує судові рішення із закриттям провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки скарга ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Оскільки під час розгляду справи виявлено порушення судами норм процесуального права, які передбачені частиною другою статті 414 ЦПК України, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення належить скасувати, а провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 закрити.
Верховний Суд відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 619/10103/24 (4-с/619/23/25)скасувати.
Провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєрі В. П. у справі № 619/10103/24 
(4-с/619/23/25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитинизакрити.
ПовідомитиОСОБА_1 у, що розгляд його скарги у цій справі віднесений до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення заявник може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко