Справа № 130/1922/25
Провадження № 22-ц/801/364/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цимбалюк Л. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року	Справа № 130/1922/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Цимбалюк Л. П. в залі суду с. Мазурівка Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,
у цивільній справі № 130/1922/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
Короткий зміст вимог
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року в розмірі 136 296,38 грн, з яких: 50 352,35 грн – заборгованість за основним боргом; 33 186,68 грн – заборгованість за відсотками; 52 757,35 грн – заборгованість за комісіями.
Позов мотивовано тим, що 10 січня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № №Z06.00601.004759081.
07 липня 2023 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № №Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року, укладеним між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ»
Відповідно до Реєстру боржників № 2 від 07 липня 2023 року до договору факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 136 296,38 грн, з яких: 50 352,35 грн – заборгованість за основним боргом; 33 186,68 грн – заборгованість за відсотками; 52 757,35 грн – заборгованість за комісіями.
На підставі викладеного ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість в розмірі 83 539 грн 03 коп. за кредитним договором №Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року, з яких: 50 352,35 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 33 186,68 грн – заборгованість за відсотками.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не виконано належним чином грошових зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, та він має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №Z06.00601.00475 від 10.01.2019 в розмірі 83 539 грн 03 коп., з яких: 50 352,35 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 33 186,68 грн – заборгованість за відсотками.
Щодо вказаної позивачем заборгованості за комісіями відповідача в розмірі 52 757,35 грн, як позичальника згідно з умовами кредитного договору, суд першої інстанції зазначив, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості не є банківською послугою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», за яку відповідач може отримувати будь-яку плату чи винагороду. Також судом взято до уваги, що у кредитному договорі, який укладений між сторонами, не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, місцевий суд виходив з того, що положення кредитного договору №Z06.00601.00475 від 10.01.2019 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій на загальну суму 52 757,35 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Калініна С. К., подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що таке рішення ухвалене з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, при цьому суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, що потягло за собою неправильне вирішення справи по суті, не сприяв повному, об`єктивному її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
За наслідками розгляду апеляційної скарги апелянт просить змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року в розмірі 49 126,20 грн, в решті позовних вимог відмовити, стягнути з позивача на його користь судові витрати, які були понесені ним в судах першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику п`ятиденний строк для подання документів, що підтверджують сплату судового збору, витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 грудня 2025 року у зв`язку з перебуванням судді Міхасішина І. В. у відпустці для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 січня 2026 року, після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 17 лютого 2025 року о 11:40 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що з огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у рішенні суду першої інстанції висновки, що положення кредитного договору №Z06.00601.00475 від 10.01.2019 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», сторона відповідача вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину перерахувати здійснені ОСОБА_1 платежі за кредитним договором №Z06.00601.00475 від 10.01.2019, укладеним між АТ «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_1 , в частині плати за обслуговування кредиту в розмірі 34 412,83 грн в рахунок погашення основної заборгованості за договором, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності.
При цьому зауважує, що суд першої інстанції правильно встановив, що положення кредитного договору №Z06.00601.00475 від 10.01.2019 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Однак судом першої інстанції в указаній справі не було застосовано наслідків реституції за недійсним правочином, чим порушено права споживача.
Звертає увагу, що умови кредитного договору, які було визнано нікчемними та за якими відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого правочину правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України, у такому разі набувач такого майна, з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Вказує, що згідно наданої банківської виписки вбачається, що відповідачем були внесені платежі у рахунок погашення плати за обслуговування кредиту у розмірі 34 412,83 грн. 
Зазначає, що за встановлених обставин, сума коштів, зарахованих банком на погашення плати за обслуговування кредиту, мала бути зарахована в рахунок погашення як тіла кредиту, так і відсотків за користування кредитними коштами у порядку, визначеному ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином, сторона відповідача вважає, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №Z06.00601.00475 від 10.01.2019 лише в розмірі 49 126 грн 20 коп. При цьому наводить розрахунок: (50 353,35 грн заборгованість за основною сумою боргу + 33 186,68 грн заборгованість за відсотками = 83 539,03 грн – 34 412,83 грн оплата за обслуговування кредиту).
При цьому зауважує, що пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню з позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті послуг Адвокатського бюро «Калінін і Партнери» за надання професійної правничої (правової) допомоги в суді першої інстанції в розмірі 8 634,10 грн.
Також, відповідач у зв`язку із розглядом справи в апеляційному суді очікує понести витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5 000,00 грн, на виконання умов п. 2 Додатку № 1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/25 від 07.12.2025 укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Калінін і Партнери».

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу, поданому до апеляційного суду у січні 2026 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу, у зв`язку її необґрунтованістю, - без задоволення, мотивуючи тим, що кредитний договір укладений відповідачем з первісним кредитором, врегульовує всі істотні умови, встановлені законодавством для даного виду договорів. 
Звертає увагу, що позивачем було долучено до позовної заяви довідку - розрахунок та виписку по рахунку, надані первісним кредитором. При цьому ТОВ «ФК «ЄАПБ» не було на той час стороною правовідносин, видачею кредитних коштів, нарахуванням всіх видів відсотків, врахуванням проплат по цьому кредиту займався саме первісний кредитор, тому надати більш точну інформацію немає можливості, все детально зазначено в виписці по рахунку.
Зокрема зазначає, що відповідно до виписки по рахунку відповідачем було внесено 56 337,85 грн. З них первісним кредитором зараховано: повернення кредиту: – 4 647,75 грн; оплата відсотків – 18 542,92 грн; оплата за обслуговування кредиту – 33 147,01 грн; оплата пені – 0,37 грн. Тому залишок заборгованості за кредитним договором відповідно до розрахунку становить: заборгованість за основним боргом – 50 352,35 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками – 33 186,68 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями – 52 757,35 грн, а всього – 136 296,38 грн.
Наголошує на тому, що за весь період перебування права вимоги по кредитному договору у ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував штрафних санкцій до відповідача. Відтак просив суд стягнути із відповідача ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первісним кредитором на дату відступлення права вимоги до позивача.
Також вказує, що враховуючи сукупність обставин цієї конкретної справи, розмір судових витрат у сумі 8 634,10 грн в суді першої інстанції та 5 000,00 грн в апеляційному суді, є неспівмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка відзиву не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, справа розглядається без участі представників), не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому не підлягає задоволенню.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Калінін С. К. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача в судове засідання також не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив розгляд апеляційної скарги здійснювати за відсутності представника ТОВ «ФК «ЄАПБ» 
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 10.01.2019 між АТ «Ідея Банк» (далі – первісний кредитор) та ОСОБА_1 (далі – позичальник) було укладено кредитний договір №Z06.00601.004759081.
Згідно із п.1.1. банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 55 000,00 грн. (п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору.
Відповідно до п.1.2 кредитного договору Банк надає кредит у день підписання цього договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в.п.1.14 договору.
За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49% (Маржу Банку).
Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомився із наявними схемами кредитування, отримав примірник цього кредитного договору, ознайомився з усіма його умовами, приймаючи умови кредитного договору. Відповідач також підтвердив, що умови договору йому зрозумілі та він підтвердив, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану, а інформація надана йому кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. 
07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №07072023.
Відповідно до п.2.1 Договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п.5.1 договору факторингу права вимоги вважаються такими, що перейшли від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» в день підписання відповідного реєстру боржників за умови виконання ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язань, передбачених п.4.1 цього договору.

Позиція суду апеляційної інстанції
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону не повною мірою.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Вирішуючи питання законності та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, який частково задовольнив позовні вимоги, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
В силу положень частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
Оскільки позичальник ОСОБА_1 в повному обсязі у передбачені Договором терміни та порядку кредитні кошти не повернув в повному обсязі, місцевий суд вважав, що є підстави для стягнення заборгованості в розмірі 83 539 грн 03 коп., з яких: 50 352,35 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 33 186,68 грн – заборгованість за відсотками.
Щодо умов укладеного сторонами договору про нарахування комісії.
Згідно з умовами Договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати Банку за обслуговування кредиту, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, Контакт-центрі шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені Банку позичальником із використання різних каналів зв`язку тощо, плату щомісячно в терміни та в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором (пункт 1.11.).
Як убачається зі змісту пункту 6 Договору («Графік щомісячних платежів за кредитним договором»), плата з комісії за обслуговування кредиту нараховувалась Банком щомісячно протягом строку кредитування в розмірі від 2 098,31 грн (перший місяць) до 962,56 грн (останній, 60 місяць кредитування).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зокрема у пункті 31.29 зазначено, що: «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що: «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У справі, що переглядається, в кредитному договорі зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані виключно з отриманням інформації щодо стану рахунку відповідача та платежів за Договором. Надання щомісяця інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, що суперечить приписам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», тому що таку інформацію споживач має право отримувати безоплатно.
Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що положення кредитного договору № Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому відмовив у стягненні з відповідача комісії в розмірі 52 757,35 грн, оскільки така вимога є необґрунтованою.
Натомість суд не взяв до уваги аргумент відповідача про те, що у зв`язку із нікчемністю умов договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту необхідно перерахувати заборгованість за Договором, зменшивши її на суму платежів, які ним вносились та були безпідставно зараховані кредитодавцем на погашення комісії.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є помилковим, суперечить попередньому висновку суду про нікчемність умови Договору щодо нарахування позичальнику комісії за обслуговування кредиту, виходячи з того, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення, а тому у первісного кредитора не було законних підстав для нарахування ОСОБА_1 до сплати комісії. Отже сплачені ним суми, які кредитодавець зарахував як погашення комісії за обслуговування кредиту, мають бути враховані при розрахунку заборгованості за Договором, тобто на загальну суму таких платежів слід зменшити суму загальної заборгованості, що підлягає стягненню.
Як уже зазначалося, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Так, враховуючи положенням статей 89, частини 4 статті 265 ЦПК України необхідно належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - виписку по рахунку з 10.01.20219 по 07.07.2023), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Суд першої інстанції не виконав цього процесуального обов`язку, усунувся від перевірки належним чином заперечень представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.
Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно зі статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі – Положення № 75), первинним є документ, який містить відомості про операцію.
До первинних документів бухгалтерського обліку в банках відносяться, зокрема, виписка по рахунку про рух коштів.
Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Пунктом 62 Положення № 75 передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц.
У справі встановлено, що до позовної заяви долучена виписка по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 16-20), яка є належним доказом отримання кредитних коштів, надходження коштів на погашення заборгованості, наявності заборгованості боржника, обрахування її складових та розміру.
Зокрема, відповідно до цієї виписки, в якій відображені: отримання позичальником ОСОБА_1 кредиту та надходження на погашення ним заборгованості за Договором із зазначенням, які суми, на які обов`язкові платежі зараховані банком.
Так, згідно з випискою по рахунку ОСОБА_1 на погашення комісії за обслуговування кредиту (а.с. 16-20) банк зарахував зі сплачених позичальником сум 33 436,87 грн, а не 34 412,83 грн, як помилково зазначив у відзиві на позовну заяву представник відповідача, оскільки платіж в сумі 975,96 грн від 12.07.2019 є погашенням прострочених процентів, а не погашенням плати за обслуговування по кредиту.
З огляду на викладене, колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги на рішення суду та вважає, що є підстави для зменшення суми заборгованості, що стягнута судом першої інстанції в розмірі 83 539,03 грн за Договором, на 33 436,87 грн сплаченої відповідачем на рахунок кредитодавця комісії, що становить 50 102,16 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що при ухваленні рішення в оскаржуваній частині суд неповно встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, помилково застосував положення матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушив вимоги процесуального закону, внаслідок чого неправильно визначив розмір заборгованості за кредитом, що підлягає стягненню з відповідача, рішення суду необхідно змінити відповідно до положень пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України.

Щодо судових витрат
В силу положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, наявні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, а також необхідно здійснити розподіл судових витрат, які поніс відповідач в апеляційній інстанції пропорційно до задоволених вимог.
Так, позовні вимоги апеляційним судом задоволені частково, на 36,76% (50 102 грн 16 коп. х 100 / 136 296 грн 38 коп.).
За подання позовної заяви позивач сплатив 3 028 грн 00 коп. судового збору, тому з відповідача підлягає до стягнення на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 1113 грн 09 коп. (3 028 грн 00 коп. х 36,76%).
Відповідач за подання апеляційної скарги сплатив 3 633 грн 60 коп. судового збору, тому з позивача підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 2 298 грн 00 коп. (3 633 грн 00 коп. х 63,24%).
З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України остаточно з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 184 грн 91 коп. (2 298 грн 00 коп. – 1 113 грн 09 коп.).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Встановлено, що у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 – адвокат Калінін С. К. просив суд, зокрема стягнути з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 витрати в суді першої інстанції по оплаті послуг Адвокатського бюро «Каліні і Партнери» за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 8 634,10 грн.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: копію Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/25 від 16.07.2025; Додаток № 1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/25 від 16.07.2025, відповідно до п. 2 якого за надання професійної правничої (правової допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 Договору Клієнт сплачує Бюро гонорара (винагороду) в розмірі 13 500 грн, у строк до набрання судовим рішенням законної сили, у справі, що визначена предметом Договору; акт виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 04.09.2025, відповідно до якого Бюро надало, а клієнт ОСОБА_1 прийняв (отримав) юридичні послуги (професійну правничу допомогу) у формі: усної консультації Клієнта щодо захисту його прав по справі № 130/1922/25, вивчення та аналізу позовної заяви з додатками щодо заборгованості за кредитним договором №Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року, складання, оформлення, подання до суду в інтересах Клієнта відзиву на позовну заяву по справі № 130/1922/25, термін виконання робіт 16 год., вартість наданих послуг 13 500 грн. 
Також, відповідач у зв`язку із розглядом справи в апеляційному суді очікує понести витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5 000,00 грн, на виконання умов п. 2 Додатку № 1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/25 від 07.12.2025 укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Калінін і Партнери». При цьому надав акт виконаних робіт (наданих послуг) від 19.12.2025, відповідно до якого Бюро надало, а клієнт ОСОБА_1 прийняв (отримав) юридичні послуги (професійну правничу допомогу) у формі: складання, оформлення, подання до Вінницького апеляційного суду в інтересах Клієнта апеляційної скарги на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03.12.2025 по справі № 130/1922/25, термін виконання робіт 8 год., вартість наданих послуг 5 000 грн. 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 686/4996/23 (провадження № 61-15625св23).
Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 січня 2024 року у справі № 757/555/22-ц, провадження № 61-10724св23, від 14 лютого 2024 року у справі № 161/14183/22, провадження № 61-15443св23, від 18 березня 2024 року у справі № 357/1559/22, провадження № 61-16351св23.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідне клопотання про відмову у стягненні витрат на оплату правничої допомоги адвоката було заявлено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що сума заявлених скаржником витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 634,10 грн в суді першої інстанції та 5 000 грн в апеляційному суді є неспівмірною із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, оскільки підготовка відзиву не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, справа розглядається без участі представників, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому не підлягає задоволенню.
Частиною шостою статті 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а не на суд покладено обов`язок доказування неспівмірності таких витрат.
Доказів неспівмірності судових витрат відповідача у зв`язку із наданням правничої допомоги позивачем не надано і обставин, встановлених частиною четвертою статті 137 ЦПК України, суду не доведено.
На підставі викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд, з урахуванням частки позовних вимог у задоволенні яких відмовлено, складності справи, ціни позову, принципів співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу в загальному розмірі 11 699,40 грн (8 537,40 грн в суді першої інстанції та 3 162 грн в апеляційному суді), який є таким, що відповідає об`єму фактично наданої адвокатом клієнту правової допомоги.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, задовольнити частково.
Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження юридичної особи: вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, код ЄДРПОУ 35625014), заборгованість за кредитним договором №Z06.00601.004759081 від 10 січня 2019 року в розмірі 50 102 (п`ятдесят тисяч сто дві) грн 16 коп.
В задоволені решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1  1 184 (одну тисячу сто вісімдесят чотири) грн 91 коп. судового збору та 11 699 (одинадцять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) грн 40 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:         М. В. Матківська

І. М. Стадник