Дата документу 21.04.2026 Справа № 336/1171/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдинийунікальний№336/1171/25 Головуючий у 1-й інстанції:Вайнраух Л. А.
Провадження №22-ц/807/864/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  Смокотіної В.С.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Макаренка Олександра Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Малотокмачанської сільської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області, Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, - 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малотокмачанської сільської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею 9,9534 га, кадастровий номер №2323982500:04:001:0027, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області. 

Вказана земельна ділянка належала спадкодавиці за життя на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗП №030534, виданого Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області. 

Своєю спадщиною ОСОБА_2 розпорядилась за життя, склавши заповіт на ім`я позивача, посвідчений 02.03.2010 приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Студенцовим О.В..

З початку введення воєнного стану на території України с.МалаТокмачка Пологівського району Запорізької області відноситься до зони активних бойових дій, знаходиться на лінії бойового зіткнення, крім того, спадкодавиця мешкала під час воєнного стану у Республіці Польща, проживала там до смерті, про яку ОСОБА_1 дізнався від знайомих померлої на початку 2025 року, ними ж передано документи , а саме заповіт на земельну ділянку. 

Дізнавшись про заповіт, позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Оскільки спадкоємець пропустив визначений законом строк на прийняття спадщини, не знаючи про смерть ОСОБА_2 та про заповіт, як об`єктивні та непереборні для нього причини, приватний нотаріус Дмитрієва Н.П. винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 28.01.2025. 

Про інших спадкоємців йому не відомо.

Позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування, тому просив суд визначити ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

08 липня 2025 року до справи від представника позивача надійшло клопотання, за змістом якої адвокат Макаренко О.М. просить залучити до участі у справі як співвідповідача Малотокмачанську сільську раду Пологівського району Запорізької області.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2025 року залучено до участі у справі співвідповідача Малотокмачанську сільську раду Пологівського району Запорізької області.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року у задоволені позову відмовлено. Судові витрати, понесені позивачем, у вигляді судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви, у сумі 968,96 гривень, залишено за ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник, адвокат Макаренко Олександр Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що позивачу не було відомо про наявність заповіту померлої ОСОБА_2 , як і не було відомо про її смерть. З дати смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) й по теперішній Україна потерпає від військової агресії російської федерації, що не потребує додаткового доказування, більш того територія Пологівського району – місця як проживання Позивача так і знаходження спадкового майна та місця реєстрації померлої, знаходиться в епіцентрі такої агресії – дана територія є територією активних бойових дій. Дана обставина є вагомою, об`єктивною та істотною перешкодою для прийняття спадщини. Померла ОСОБА_2 як власниця земельної ділянки уклала за свого життя договір оренди цієї землі з ТОВ «Мала Токмачка», і позивач, як керівник цього Товариства до війни постійно зустрічався зі своїми орендодавцями, спілкувався, видавав орендну плату, тощо, однак район с. Мала Токмачка Пологівського району майже відразу з 2022 року опинився на лінії бойового зіткнення наших сил із загарбником. Дана обставина й стала причиною що позивачеві невідомо про смерть окремих орендодавців, в тому числі й ОСОБА_2 . Так дійсно Позивач довідався про смерть ОСОБА_2 та наявність заповіту на своє ім`я лише коли йому на початку 2025 року цей заповіт передали знайомі померлої ОСОБА_2 , які були проїздом з Польщі по вирішенню своїх справ і які відразу ж й повернулись в Польщу. Позивач у цих добропорядних людей не взяв розписки, чи іншого документу на підтвердження передачі йому заповіту та свідоцтва про смерть. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Малотокмачанська сільська військова адміністрація Пологівського району Запорізької області, Малотокмачанська сільська рада Пологівського району Запорізької області, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального закону до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Малотокмачанської сільської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області, Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову до Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області, суд першої інстанції виходив з того, що саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дізнався про наявність заповіту від 02 березня 2010 року складеного ОСОБА_3 на його ім`я лише на початку 2025 року від знайомих померлої, які передали йому цей заповіт, позивачем не надано. Відмовляючи в задоволенні позову до Малотокмачанської сільської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини судом встановлено підстави для відмови як такого, що пред`явлений до неналежного відповідача. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим перекладом скороченого витягу зі свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого у Республіці Польща, смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м.Чернівці, яка одружена, настала ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Чанець, дані чоловіка – ОСОБА_4 , батьки померлої – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Підпис перекладача (його справжність) посвідчена приватним нотаріусом ЗМНО Маловець Л.С., р.№ 36 від 16.01.2025 (а.с.14-16). 

Факт перебування ОСОБА_2 у шлюбі підтверджений копією запису акта про укладення шлюбу №19 від 11.06.1976 (із ОСОБА_7 ). Подружжя мало двох дітей – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (засвідчена копія актового запису про народження №38 від 16.10.1987), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (засвідчена копія актового запису про народження №58 від 20.11.1980) (а.с.50-53). 

Вказані відомості отримані судом на виконання ухвали суду про витребування доказів, вказаної вище (а.с.42).

Згідно з засвідченою копією заповіту, р.№405, посвідченого приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Студенцовим О.В. 02.03.2010, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с.Млинки Хотинського району Чернівецької області, призначила позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , спадкоємцем приналежної їй на праві приватної власності земельної ділянки, площею 9,9534 га, кадастровий номер 2323982500:04:001:0027, що розташована на території Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Даних про визнання заповіту недійсним в матеріалах справи немає. Заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі, про що свідчить витяг №23015571 від 02.03.2010 (а.с.17-19).

Реєстрація права власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на вказану земельну ділянку підтверджена витягом (інформаційною довідкою) №411301345 від 04.02.2025 за даними Державного реєстру речових прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №725712323239. Так, відповідно до довідки право власності зареєстровано 09.09.2015 державним реєстратором на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку №030534 від 02.09.2005, виданого Оріхівською РДА. Також 09.09.2015 до реєстру внесено запис про передання даної земельної ділянки в оренду на підставі договору оренди землі від 10.10.2012, рішення про державну реєстрацію від 15.09.2015; договір укладено строком на 49 років, орендар ТОВ «Мала Токмачка», орендодавець ОСОБА_2 . Правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки матеріали справи не містять (а.с.20-21).

Судом досліджено копію спадкової справи №11/25, заведеної приватним нотаріусом ЗРНО Дмитрієвою Н.П., що надійшла до справи на виконання ухвали про витребування доказів, у матеріалах якої наявна заява ОСОБА_1 , подана 17.01.2025, про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , до складу якої входить земельна ділянка. Інші спадкоємці за законом та заповітом у визначений ст.1270 ЦК України строк із відповідними заявами про прийняття спадщини не звертались. У заяві ОСОБА_1 зазначив про відсутність інших спадкоємців, зокрема, відповідно до ст.1241 ЦК України (а.с.55-70).

Відповідно до постанови приватного нотаріуса ЗРНО Дмитрієвої Н.П. від 28.01.2025, із посиланням на ст.1270 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не подав заяву в строк, мешкав окремо від спадкодавиці, вважається таким, що спадщину не прийняв, що зумовило відмову у вчиненні нотаріальної дії – у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вказаним вище (а.с.22-23,70). 

У постанові також зазначено, що на момент смерті ОСОБА_10 зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 , що не узгоджується із дослідженими судом документами, які підтверджують факт смерті спадкодавиці, адже вона настала у Республіці Польща.

Відповідно до відповіді начальника сільської військової адміністрації (Малотокмачанської сільської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області) від 27.01.2025 на запит нотаріуса, зазначені дані виключно про реєстрацію за вказаною адресою спадкодавиці, даних про інших зареєстрованих осіб не надано, зазначено, що актуалізація даних особи згідно паспортного документа відсутня (а.с.69-зворот). 

При цьому, син спадкодавиці ОСОБА_8 за даними відповіді №1491518 від 18.06.2025 на електронний запит головуючого судді до Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, у іншому домоволодінні, крім того, дата його реєстрації у відповіді не відображена (до або після смерті спадкодавиці) (а.с.74).

Предметом спору у цій справі є вимога про надання додаткового строку для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що, як стверджує позивач, він не знав про складення спадкодавцем на його користь заповіту, як і про смерть спадкодавиці, що й є поважною причиною пропуску такого строку.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 2516/1356/12-ц (провадження N 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі N 200/9984/16-ц (провадження N 61-11977св19), від 20 грудня 2021 року у справі N 502/1603/18 (провадження N 61-10329св21), від 24 травня 2023 року у справі N 291/559/21 (провадження N 61-4425св23) та інших.

Наведене свідчить, що територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування може бути відповідачем у даній справі лише при відсутності інших спадкоємців за законом або за заповітом, які прийняли спадщину.

Враховуючи, що згідно з матеріалів справи відсутні спадкоємці, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з цим належним відповідачем у справі обґрунтовано визначено судом Малотокмачанську сільську раду Пологівського району Запорізької області, відповідно до частини першої статті 1277 Цивільного кодексу України, та правомірно відмовлено у задоволенні позову до Малотокмачанської сільської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області, як до неналежного відповідача, оскільки перелік повноважень військових адміністрацій населених пунктів на відповідній території наведено у ч. 2 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», частина яких у мирний час віднесена до повноважень органів місцевого самоврядування, однак обов`язок подавати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою і отримувати у власність майно до цих повноважень не віднесено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Верховний Суд в постанові від 20 жовтня 2021 року у справі N 405/7111/19-ц (провадження N 61-10591св21) виснував правовий висновок, згідно якого при оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), а другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначенні додаткового строку для прийняття спадщини.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Враховуючи викладене, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, тощо.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу "пропорційності" втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу "пропорційності".

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі N 565/1145/17 (провадження N 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі N 638/17145/17 (провадження N 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року в справі N 522/17925/16 (провадження N 61-1122св22).

Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В якості доводів, якими представник позивача обгрунтовує позов, зазначено, що непереборними та об`єктивними обставинами для нього, які зумовили пропуск визначеного законом шести місячного строку на подання заяви про прийняття спадщини (як спадкоємця за заповітом в даному випадку) є необізнаність про смерть спадкодавця та існування заповіту на його ім`я. Представник позивача також стверджує, що заповіт ОСОБА_1 на початку 2025 року передали знайомі спадкодавця без конкретизації їх даних, дат та обставин, вони ж нібито повідомили про настання смерті ОСОБА_2 ..

Водночас, судом встановлено та не заперечується представником позивача, що між Фермерським господарством ТОВ «Мала Токмачка директором якого є позивач ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 9, 9534 га, розташованої на території Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району, Запорізької області, яка належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку серія ЗП № 030534 від 09 березня 2009 року, яка є предметом заповіту від 02 березня 2010 року. 

Тобто, як орендар зазначеної земельної ділянки позивач мав можливість підтримувати контакти з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на початку військовою агресією РФ проти України введення в Україні воєнний стану з 24 лютого 2022 року, та отримати відомості про її смерть. Позивач не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що ним отримано свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від її знайомих на початку 2025 року, тобто майже через три роки після смерті ОСОБА_2 .

Таким чином, посилання представника позивача, що військова агресія російської федерації проти України вплинула на можливість отримати відомості про смерть ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу. 

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що необізнаність позивача про смерть спадкодавця не є поважними причинами пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини в розумінні закону.

Також апеляційний суд зазначає, що необізнаність про наявність заповіту може визнаватися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини лише щодо осіб, які не є спадкоємцями першої черги, або спадкоємців кожної наступної черги - за умови їхньої обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набули право на спадкування за законом.

Разом із тим, належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що позивачу ОСОБА_1 не було відомо про наявність заповіту складеного на його ім`я 02 березня 2010 року, за яким ОСОБА_2 заповідала ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану на території Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району, Запорізької області, яка знаходиться в його користуванні за договором оренди з 2009 року, а про його наявність він дізнався лише на початку 2025 року, останній суду не надав. 

При цьому позивач не пояснив, за яких саме обставин йому стало відомо про цей заповіт, хто саме із знайомих ОСОБА_2 передав йому заповіт, дату передачі, якими доказами підтверджено факт передачі.

Таким чином, факт того, що ОСОБА_1 не було відомо про існування заповіту, складеного ОСОБА_2 на його користь 02 березня 2010 року, не підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами. Факт передачі йому заповіту знайомими спадкодавця на початку 2025 року ним не підтверджено. Напроти, про те, що позивачу було відомо про наявність заповіту, вказує подання ним до суду копії заповіту та зазначення про наявність у нього оригіналу цього документу. 

Враховуючи, що доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), колегія суддів приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про існування заповіту складеного на його ім`я ще в 2010 році, оскільки протилежного матеріали справи не містять. 

Отже, незвернення із заявою про прийняття спадщини за наявності відомостей про заповіт, навіть за умови необізнаності про смерть спадкодавця, не може вважатися поважною причиною для визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Макаренка Олександра Миколайовича – залишити без задоволення. 

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2026 року – залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 квітня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.