ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року
м. Київ

справа № 463/503/21
провадження № 61-7571св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2024 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2024 року в складі судді Головатого Р. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року в складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Галушки Василя Васильовича на постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року в складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Рада адвокатів Львівської області, про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви

У січні 2021 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати ОСОБА_1 припинити поширення щодо нього як адвоката недостовірної інформації, яка порушує його право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність його ділової репутації; стягнути з
ОСОБА_1 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження його честі та гідності, а також ділової репутації.

В обґрунтування позову зазначав, що 05 лютого 2016 року між сторонами укладено договір №15/02/05 про надання правової допомоги, а 09лютого 2016 року - додаткову угоду та додаток, згідно з якими сторонами узгоджено обсяг юридичних послуг, які позивач мав надати відповідачці в цивільних справах. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання, а відповідачка з метою ухилення від оплати таких спочатку звернулася зі скаргою на дії позивача до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Львівської області, а в подальшому, дізнавшись про звернення позивача до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором  № 15/02/05, подала безпідставний позов про визнання умов договору щодо визначення «гонорару успіху» недійсним. У період з жовтня 2016 року до лютого2020 року відповідачкасистематично телефонувала позивачу, нецензурно висловлюючись на його адресу, надсилала повідомлення з образливими і вигаданими відомостями про інтимні відносини між ними, такі ж образливі і вигадані відомості надиктовувала на автовідповідач стаціонарного телефону, прибувши в приміщення офісу позивача з метою образи його особистості, погрожувала розправою з допомогою її чоловіка, як зі свого номеру, так і через мережу інтернет надсилала позивачу прокльони, образи та погрози поширити публічно вигадану нею інформацію про його причетність до педофілії, які в подальшому реалізувала, розвісивши на брамі будинку, де він проживає, а також біля Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та неподалік Франківського районного суду м. Львова образливі оголошення, одне з яких містило недостовірну інформацію про те, що позивач є педофілом та збоченцем, а інше - адвокатом-шахраєм та аферистом. 

Публічним поширенням  ОСОБА_1 щодо нього недостовірної інформації принижено його честь, гідність та ділову репутацію як адвоката, чим заподіяно йому моральну шкоду, грошовий еквівалент якої становить  300 000,00 грн, що полягає у його сильних душевних хвилюваннях, стресі, тривозі за подальшу свою адвокатську практику та очікуванні непрогнозованого реагування громадськості, зокрема колишніх, нинішніх і майбутніх потенційних клієнтів очолюваного позивачем Адвокатського об`єднання «ОСОБА_2 та Партнери».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

15 травня 2024 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження його честі та гідності, а також ділової репутації. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
03 червня 2024 року додатковим рішенням Личаківського районного суду
м. Львова стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
52 087,50 грн судових витрат.
16 травня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2024 року залишено без змін.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2024 року задоволено частково.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня
2024 року змінено, викладено резолютивну частину додаткового рішення в такій редакції:
«Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Заяву Галушки Василя Васильовича в інтересах ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 225,00 грн сплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції».
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
У задоволенні клопотання Галушки В. В. про повернення надмірно сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено.
Судові рішення по суті спору мотивовані тим, що ОСОБА_2 стверджував, що саме відповідачка поширила про нього негативну й недостовірну інформацію. Допитана за клопотанням позивача в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 суду повідомила, що бачила як жінка, схожа на відповідачку, біля будинку, у якому раніше жив позивач, розвішувала оголошення на листку формату А4 з фото ОСОБА_2 у вишиваній сорочці про те, що він є педофілом. Побачивши свідка, жінка втекла, а свідок одразу зателефонувала позивачу розповісти побачене та на його прохання надіслала йому фото цього оголошення. Допитаний за клопотанням позивача в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 суду повідомив, що 14 січня 2021 року, йдучи вулицею Чупринки, побачив жінку, яка клеїла якісь оголошення. Повертаючись, він побачив листок А4, на якому був зображений ОСОБА_2 , після чого зателефонував позивачу та на його прохання надіслав йому фото цього оголошення. З метою виконання обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається у позовній заяві, позивачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи, однак провести таку не виявилось можливим у зв`язку з відмовою відповідачки надати відповідні зразки мовлення, вказані у клопотанні експерта про надання додаткових вихідних даних та матеріалів, необхідних для проведення експертизи. Оскільки відповідачка категорично відмовилася надати зразки мовлення, необхідні для проведення експертизи, призначеної судом з метою встановлення чи є автором, вказаної позивачем інформації відповідачка, бувши попередженою про наслідки такої відмови судом, - вказане свідчить про ухилення останньої від проведення експертизи, а тому є підстави для визнання таких фактів. Окрім цього в суді апеляційної інстанції відповідачка частково визнала, що надіслала одне образливе смс-повідомлення позивачу, а також телефонувала до нього, однак вважає свої висловлювання під час телефонної розмови коректними та такими, що не були образливими та не могли порушити права позивача.
Суди встановили, що відповідачка надсилала повідомлення з прокльонами, образами, погрозами, тощо, однак лише на номер мобільного телефону ОСОБА_2 , тобто повідомляла інформацію, висловлювала судження, образи, погрози, тощо лише особі, якої це стосується, а наведене не може визнаватись поширенням інформації. 12 травня 2020 року та 07 січня 2021 року відповідачка розвішувала на вулиці листок формату А4 з фото ОСОБА_2 у вишитій сорочці та оголошенням наступного змісту: «Увага! На фото педофіл і збоченець, який розбещує дітей, заманює солодощами, а потім задовольняє свої хворі уяви, оголюючи статеві органи. Хто замітить збоченця на ім`я ОСОБА_6 , телефонуйте за номером НОМЕР_1 ».Також відповідачка 14 січня 2021 року розвішувала на вулиці листок формату А4 з фото ОСОБА_2 та оголошенням наступного змісту: «Увага! На фото ОСОБА_2 . Адвокат-шахрай!!! Хто постраждав від цього афериста прошу звертатися в поліції.». Позивач вважає, що, оскільки поширення відповідачкою щодо нього вказаної інформації порушує його права на повагу до своєї гідності, честі та недоторканності ділової репутації як адвоката, то ефективним способом захисту цих прав буде покладення на відповідачку обов`язку припинити такі дії. Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. Зазначені протиправні дії відповідачка вчиняла в період з жовтня 2016 року до лютого 2021 року, а позивачем не лише не надано жодних доказів, а й не зазначено, що відповідачка і надалі вчиняє такі дії, що виключає можливість покладення на відповідачку обов`язку припинити такі дії як спосіб захисту цивільних прав позивача.
Суди виснували, що поширена відповідачкою інформація, судження, образи, погрози, тощо містять принизливі висловлювання та образливі вирази щодо позивача, тобто суб`єктивну думку не про об`єкт, а про суб`єкт, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, що є більше ніж оціночні судження, тому на користь останнього з урахуванням вимог розумності та справедливості підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 15 000,00 грн. 
Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою, апеляційний суд виснував, що в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних адвокаткою доручень клієнта та не конкретизовано обсягу робіт, вчинених адвокаткою при зустрічі, консультації клієнтки, узгодженні правової позиції; опрацюванні законодавчої бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем; аналізі судової практики, зборі необхідних доказів для підтвердження правової позиції, формуванні правової позиції з ведення справи та вибір стратегії, а відтак заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід задовольнити частково.
Аналогічно суд виснував і щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, зазначивши про відсутність детального опису виконаних Галушкою В. В. доручень клієнта та відсутність розрахунку наданих й отриманих інших послуг у часових (годинних, хвилинних) межах, а відтак заяву Галушки В. В. в інтересах ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід було задовольнити частково.
Апеляційний суд визнав розмір витрат, понесених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , завищеним, неспівмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт та таким, що не підтверджений належними доказами, а також, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд виснував, що заяву ОСОБА_1 слід було б задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу; заяву Галушки В. В. в інтересах ОСОБА_2 теж слід було б задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи такі суми достатніми та співмірними складності справи та діям, що вчинені представниками сторін під час її розгляду. 
ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 32 000,00 грн судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Апеляційний суд визнав розмір витрат, понесених на правничу допомогу, завищеним, неспівмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокаткою на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокаткою послуг та виконаних робіт, а також враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних адвокаткою доручень клієнта та не конкретизовано обсягу робіт, вчинених адвокаткою та те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2024 року залишено без задоволення, апеляційну скаргу ж на додаткове рішення - задоволено частково, відтак клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 1 700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Галушка В. В. в інтересах ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 65 000,00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Апеляційний суд визнав розмір витрат понесених на правничу допомогу завищеним, неспівмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних Галушкою В. В. доручень клієнта та відсутній розрахунок наданих послуг та отриманих інших послуг у часових (годинних, хвилинних) межах, а також враховуючи те, що представник позивача не брав участі ні в одному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, зважаючи на те, що апеляційна скарга на основне рішення - відхилена, а скарга на додаткове рішення - задоволена частково, - суд визнав за необхідне клопотання  Галушки В. В. в інтересах ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Короткий зміст вимог касаційних скарг

06 червня 2025 року (зареєстровано 23 червня 2025 року) ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2024 року, на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня
2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати в частині вирішення позовних вимог про захист честі, гідності й ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, а також щодо розподілу судових витрат та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову за наслідками розгляду вказаного рішення залишити без змін.

10 червня 2025 року (зареєстровано 24 червня 2025 року) представник  ОСОБА_8 - Галушка В. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги       ОСОБА_9 .
Касаційна скарга в частині суті спору мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року в справі № 760/13253/19, від 19 жовтня 2022 року в справі  № 686/3582/16-ц, від 03 квітня 2024 року в справі№ 567/793/22, про те, що законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі векспертизі, важливим у такому випадку є встановлення ухилення від участі в експертизі осіб як умисні дії, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні; застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи; під час визначення наявності або відсутності підстав для призначення судової експертизи суди не повинні ігнорувати позицію осіб, які беруть участь у справі, для забезпечення реалізації вказаного положення суди повинні мотивовано відповідати на клопотання сторін як про призначення експертизи, так і про відмову в її призначенні;  вирішуючи питання про доцільність призначення експертизи в цивільній справі, необхідно враховувати чи має значення для справи факт, який експерт має встановити, чи не доведений той чи інший факт іншими доказами, зібраними у справі, які реальні можливості тієї чи іншої судової експертизи; 
Вона заперечувала не проти проведення експертизи, а щодозапропонованих позивачем даних для її проведення, оскільки позивач просив надати на експертизу недопустимі докази, а сформульовані ним питання фактично не відповідають обставинам справи і спотворюють їх. Заперечення проти запропонованих позивачем методів проведення експертизи суди безпідставно кваліфікували як умисні дії, метою яких є неможливість проведення експертизи. Суд не постановляв ухвали про проведення авторознавчої та семантико-текстуальної експертизи, а відтак приписи статті стаття 109 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Українизастосовані сумами всупереч висновкам Верховного Суду. Ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд взагалі ніяк не мотивували, чому відхилили заперечення проти призначення експертизи, а також ніяк не пояснили, чому таку поведінку кваліфікують, як ухилення від участі в експертизі.
Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Повідомлення з прокльонами, образами та погрозами надсилались на номер мобільного телефону  ОСОБА_2 , тобто інформація надсилалась лише особі, якої вона стосується, що не може визнаватись поширенням інформації. Тобто ситуація з смс-повідомленнями не є такою, що посягає на честь, гідність чи ділову репутацію позивача, і навіть більше того, сам позивач зазначає, що цими смс-[1]повідомленнями його честь та гідність не порушувалась. Як наслідок, не існувало необхідності у призначенні експертизи у встановленні автора смс-повідомлень, внаслідок чого призначена судом експертиза в цій частині взагалі не мала значення для встановлення істини у справі. Заява про відсутність потреби в призначенні експертизи з приводу встановлення автора смс-повідомлень не була розглянута ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції.
Допитані за клопотанням позивача свідки  ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 надали пояснення про те, що бачили жінку, яка схожа на відповідачку, і яка вивішувала плакати. Жоден із цих свідків не надав категоричної відповіді, що бачив саме її, а  ОСОБА_4 сказала, дослівно, що жінка «подібна». Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21,  про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу; подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Загальна сума витрат її адвоката за написання різного роду заяв в суді першої інстанції становила 38 000,00 грн. Всі ці надані послуги підтверджувались відповідними актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1-11, які знаходяться в матеріалах справи. Адвокат  ОСОБА_10 приймала участь у дев`яти судових засіданнях, що підтверджується журналами судових засідань. Тобто загальна сума витрат відповідачки за розгляд справи в суді першої інстанції становила 56 000,00 грн. Домовленість між нею та адвокатом зводилась саме до фіксованого розміру гонорару, і до матеріалів справи було долучено всі акти виконаних робіт, у яких містилась інформація про підготовку того чи іншого процесуального документу. Тому в суду апеляційної інстанції не було перешкод, щоб визначити розмір судових витрат, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи, і для цього зовсім не потрібно було долучати більш деталізованого опису робіт.
Розмір судових витрат, які відповідачка очікує понести у зв`язку з розглядом касаційної скарги, становить 25 000,00 грн.
Доводи касаційної скарги       ОСОБА_8 .
Касаційна скарга в частині суті спору мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, в постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 571/1306/16, від 29 травня 2019 року в справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року в справі № 523/3612/16, від 24 липня 2019 року в справі № 760/23795/14, від 08 серпня 2019 року в справі № 910/19082/16, від 25 вересня 2019 року в справі № 642/6518/16, від 30 жовтня 2019 року в справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року в справі  № 464/4574/15, від 13 листопада 2019 року в справі № 697/2368/15,  від 04 грудня 2019 року в справі № 635/8395/15, від 01 квітня 2020 року в справі № 686/24003/18, від 13 квітня 2020 року в справі № 758/5355/17, від 01 липня 2020 року в справі № 287/575/16, від 19 серпня 2020 року в справі № 287/587/16, від 01 березня 2021 року в справі № 577/4402/19-ц, від 08 квітня 2021 року в справі № 922/2321/20, від 07 липня 2021 року в справі № 537/3205/17,  від 27 липня 2021 року в справі № 357/4897/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 577/1629/20, від 01 червня 2022 року в справі № 755/17944/18, від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20, від 17 серпня 2022 року в справі  № 758/6758/19, від 12 жовтня 2022 року в справі № 214/1894/16, від 18 жовтня 2022 року в справі № 916/2519/21, від 25 січня 2023 року в справі  № 756/10603/17, від 24 травня 2023 року в справі№ 395/1441/19, від 31 травня 2023 року в справах № № 175/3353/19, 395/1442/19, від 07 червня 2023 року в справі № 317/4035/17, від 19 червня2023 року в справі № 180/568/19,  від 09 серпня 2023 року в справі № 266/4900/21, від 04 жовтня 2023 року в справі № 2-1347/11, від 18 жовтня 2023 року в справі № 285/5305/22,  від 06 грудня 2023 року в справах № № 202/4455/20, 185/6280/18, від 14 лютого 2024 року в справ № 754/6964/21, від 13 березня 2024 року в справі  № 712/10999/22, від 03 квітня 2024 року в справі № 567/793/22, від 04 квітня 2024 року в справі № 745/582/21, від 17 квітня 2024 року в справі № 381/26/20, від 15 травня 2024 року в справі № 459/2076/21, від 25 червня 2024 року в справі № 935/2851/22,від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, від 15 січня 2025 року в справі № 333/6680/23, від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23, від 02 квітня 2025 року в справі № 371/476/21, від 18 квітня 2025 року в справі № 521/16779/18, про те, що:
- з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 89 ЦПК щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та у їх сукупності;
- відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази суд не взяв до уваги;
- послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги;
- заявивши клопотання про призначення судової лінгвістичної експертизи, особа мала право розраховувати на те, що правила ЦПК України та інших нормативно-правових актів будуть застосовані, зокрема аналіз змісту мовлення проводиться у межах лінгвістичної експертизи усного мовлення під час семантичних досліджень, за допомогою яких вирішується питання, чи є висловлювання особи фактичним твердженням чи оціночним судженням; 
- застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи;
- фактє категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом;
- негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації; недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені);
- щодо розмежування між собою понять «оціночні судження» та «фактичні твердження»; 
- посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного;
- суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Інформація, викладена  ОСОБА_1 стосовно адвоката ОСОБА_2 у текстах на аркушах формату А4, стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт, відтак не може вважатися такою, що має характер судження, позаяк є фактичним твердженням; є як негативною, так і недостовірною. Відповідачка, поширюючи стосовно позивачапублічно інформацію у текстах на аркушах формату А4 з фактичним звинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 156 Кримінального кодексу (далі - КК) України, не довела наявність процесуального документа, яким би встановлювалася вина адвоката  ОСОБА_2 у вчиненні зазначеного злочину. 
Узв`язку з ухиленням ОСОБА_1  від участі в експертизі, призначеній ухвалою суду від 12 грудня 2023 року, суд першої інстанції, застосував наслідки, визначені частиною першою статті 109 ЦПКУкраїни, лише в частині обставин, для підтвердження яких призначалась експертиза, визнавши факт надсилання  ОСОБА_1 позивачу повідомлень, вказаних у позовній заяві, та розвішування про ньоготекстів на аркушах формату А4, однак без жодного мотивування не застосував ці ж наслідки в іншій частині обставин, а саме: що висловлювання у тексті на аркушах формату А4 є фактичним твердженням, а не її оціночним судженням.
Суд не врахував наявних у справі доказів, які підтверджують неодноразовість поширення  ОСОБА_1  щодо нього негативної інформації, і неможливість покладення на останнього обов`язку, не передбаченого чинним законодавством, контролювати наявність на кожній будівлі та/або споруді щодо себе будь-якої інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, під ризиком настання для себе негативних юридичних наслідків у вигляді відмови у захисті цих прав судом.
Внаслідок розклеювання відповідачкою у публічних місцях щодо позивача інформації, вигаданої самою ж відповідачкою, було принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Судом не зазначено жодних мотивів відхилення доказів, наданих позивачем в обґрунтування розміру моральної шкоди. Під час визначення розміру моральної шкоди суд першої інстанції обмежився лише доказами, які підтверджують те, що позивач є адвокатом і керуючим партнером Адвокатського об`єднання «ОСОБА_2 та Партнери». 
У частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу касаційна скарга мотивована тим, що договір № 15/04/21, який не підписаний ОСОБА_1 , не може породжувати жодних правових наслідків ні для сторін вказаного договору, ні для позивача; визначення у договорі № 15/04/21 ціни врозмірі 15 000,00 грн за написання відзиву не відповідає реальності наданих адвокаткою послуг та їх якості. Виокремлення адвокаткою    ОСОБА_10 в акті від 19 квітня 2021 року № 1 таких послуг, як: усна консультація, формування позиції захисту протягом 2 годин; пошук, вивчення та аналіз судової практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо справ про захист честі, гідності та ділової репутації протягом 8 годин, не можна визнати обґрунтованим, оскільки такі послуги охоплюються підготовкою відзиву. Зміст підготовлених і поданих адвокаткою Муралло М. С.до суду разом з відзивом заперечень є повністю продубльованим адвокаткою з тексту відзиву, що вказує на штучне збільшення обсягу послуг і їх вартості. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_8 відповідачка зазначає, що неправдивими є твердження  ОСОБА_2  про те, що вона не підписувала договір № 15/04/21, на підставі якого були стягнуті судові витрати, і який укладався з адвокаткою ОСОБА_10 У матеріалах справи наявна копія цього договору з її підписом. Жодних доказів про те, що вона вчиняє триваюче правопорушення позивачем не надано, внаслідок чого обраний ним спосіб захисту, такий як «зобов`язати  ОСОБА_1 не поширювати недостовірну інформацію…» є неефективним та неправильним. Розклеювання плакатів у три різні дати суди не визнавали системністю, а твердження ОСОБА_2 про протилежне нічим не обґрунтоване.  ОСОБА_2 просить Верховний Суд повторно надати оцінку доказам. За відсутності доказів про те, що саме вонавивішувала плакати з негативною інформацією про ОСОБА_2 , немає необхідності вирішувати питання про розмір його моральних страждань.   ОСОБА_2 не надав жодних доказів того, що ситуація з вивішуванням плакатів мала серйозний вплив на внутрішнє коло його спілкування або для нього виникли серйозні нематеріальні чи матеріальні наслідки або його можливості встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми були серйозно порушені.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 позивач посилається на те, що на стадії призначення експертизи суд першої інстанціїне наділений повноваженнями надавати оцінку доказам, наявним у справі, на предмет їх допустимості, оскільки такі повноваження він маєвже на стадії ухвалення та оформлення рішення суду по суті позовних вимог. 28 березня 2024 року відповідачка категорично відмовилась у судовому засіданні надати експериментальні зразки - тексти, складені нею на тему, аналогічну досліджуваним, у зв`язку з чим у цьому ж судовому засіданні судом постановлено ухвалу про відмову експерту у задоволенні клопотання № 469. Експертиза не могла бути проведена. Зміст розмов, ініційованих самою відповідачкою і зафіксованих уаудіофайлах, стосується обраних відповідачкою методів ухилення від виконання своїх зобов`язань перед адвокатом  ОСОБА_2 за договором від 05 лютого 2016року № 15/02/05 про надання правової допомоги. У аудіофайлах зафіксовані розмови відповідачки, спрямовані на ухилення нею від виконання своїх зобов`язань з вигаданих мотивів про існування між нею і позивачем статевих відносин, за рахунок яких, за твердженням   ОСОБА_1 , повинен був відбутися розрахунок з позивачем за надану ним для відповідачки правову допомогу, томувідповідні обставини є необхідними для обґрунтування тих обставин, на підставі яких адвокатом заявлені позовні вимоги, і перевірки цих обставин судом, а відтак ці аудіофайли підлягали дослідженню та оцінці судом. Обставини щодо ситуації із направленням  ОСОБА_1 на його номер телефону смс-повідомлень належать до предмета доказування, тому під часзаперечення  ОСОБА_1 факту направлення деяких з смс-повідомлень цю обставину слід було встановити експертним шляхом задля формування у сукупності з іншими наявними у справі доказами психологічного портрету відповідачки та ідентифікації його з особою, яка публічно поширила тексти на аркушах формату А4 щодо адвоката висловлювання образливого характеру. Проведенню експертизи, призначеної судом, перешкодили не ті чи інші заперечення, висловлені відповідачкою щодо доказів, які пропонувалось надати експерту на проведення експертизи, а категорична відмова відповідачки в судовому засіданні 28 березня 2024 року від надання зразків мовлення. Судом першої інстанції ухвалою від 12грудня 2023 року в справі було призначено психолого-лінгвістичну експертизу, вклопотанні № 469 для з`ясування питань, визначених ухвалою від 12 грудня 2023 року, експертом пропонувалося змінити найменування цієї експертизиіз психолого-лінгвістичної на судову лінгвістичну (авторознавчу та сематико[1]текстуальну) експертизу мовлення, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність ухвали суду щодо призначення експертизи. Відповідачка в касаційній скарзі посилається на нерелевантну практику Верховного Суду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Позивач як адвокат надавав відповідачці правову допомогу на підставі договору від 05 лютого 2016 року № 15/02/05 про надання правової допомоги, додаткової угоди та додатку від 09 лютого 2016 року. У зв`язку з невиконанням відповідачкою умов договору щодо сплати позивачу гонорару, останній звернувся до суду із позовною заявою про його стягнення, а відповідачка - із зустрічною позовною заявою про визнання умов договору недійсними. За результатами розгляду справи № 463/4901/16-ц позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
ОСОБА_1 у період з жовтня 2016 року до лютого 2020 року систематично телефонувала позивачу, нецензурно висловлюючись на його адресу, надсилала повідомлення з образливими і вигаданими відомостями про інтимні відносини між ними, такі ж образливі і вигадані відомості надиктовувала на автовідповідач стаціонарного телефону, прибувши в приміщення офісу позивача з метою образи його особистості, погрожувала розправою з допомогою її чоловіка, як зі свого номеру, так і через мережу інтернет надсилала позивачу прокльони, образи та погрози поширити публічно вигадану нею інформацію про причетність позивача до педофілії, які в подальшому реалізувала, розвішуючи 12 травня 2020 року, 07 січня 2021 року та 14 січня 2021 року на брамі біля будинку АДРЕСА_1 , де проживає позивач, а також біля Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та неподалік Франківського районного суду м. Львова образливі оголошення, одне з яких містило недостовірну інформацію про те, що позивач є педофілом та збоченцем, а інше - адвокатом-шахраєм та аферистом.
Позиція Верховного Суду

Касаційні провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзивів та виснував, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Щодо суті спору

Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За змістом частини першої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Вказаному праву відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну й таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, інформацію (стаття 68 Конституції України).

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Застаттею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2025 року в cправі№ 910/11308/24, а також в постановах від 08 серпня  2019 року в справі № 910/19082/16, від 13 березня 2024 року в справі  № 712/10999/22, на які посилається позивач у касаційній скарзі. 

У пункті 46 рішення ЄСПЛ в справі «Lingens v. Austria» від 08 липня 1986 року (заява № 9815/82) зауважується, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання - ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 є однією з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (пункт 41 рішення).

Згідно з правовою позицією, яка викладена впостанові Великої Палати Верховного Суду від 07грудня 2021 року в справі № 905/902/20, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2026 року в справі № 203/1721/24). 

Суди встановили, що відповідачка, зокрема, надсилала  ОСОБА_11  повідомлення з прокльонами, образами, погрозами на йогономер мобільного телефону, тобто повідомляла інформацію, висловлювала судження, образи, погрози, тощо лише особі, якої це стосується, тому Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що наведене не може визнаватись поширенням інформації у контексті захисту честі, гідності й ділової репутації.

Відповідачка посилається в касаційній скарзі на такі ж обставини, що повідомлення з прокльонами, образами та погрозами надсилались на номер мобільного телефону  ОСОБА_2 , тобто інформація надсилалась лише особі, якої вона стосується, що не може визнаватись поширенням інформації. Однак суди й не робили протилежного висновку в своїх рішеннях щодо суті спору, тому такі доводи касаційної скарги відповідачки є необґрунтованими. 

Суди також встановили, що 12 травня 2020 року та 07 січня 2021 року  ОСОБА_1 розвішувала на вулиці листок формату А4 з фото  ОСОБА_2 у вишитій сорочці та оголошенням наступного змісту: «Увага! На фото педофіл і збоченець, який розбещує дітей, заманює солодощами, а потім задовольняє свої хворі уяви, оголюючи статеві органи. Хто замітить збоченця на ім`я ОСОБА_6 , телефонуйте за номером НОМЕР_1 ». Також відповідачка 14 січня 2021 року розвішала на вулиці листок формату А4 з фото ОСОБА_2 та оголошенням наступного змісту: «Увага! На фото ОСОБА_2 . Адвокат-шахрай!!! Хто постраждав від цього афериста прошу звертатися в поліцію.». 

Відповідно до змісту позовних вимог   ОСОБА_12  не просив визнати таку інформацію недостовірною та спростувати її, посилався на такі обставини лише в контексті обґрунтування позову, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 припинити поширення щодо нього як адвоката недостовірної інформації, яка порушує його право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність його ділової репутації; стягнути з ОСОБА_1  300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження його честі та гідності, а також ділової репутації.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний позивачем спосіб.

Проте суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц зазначено, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15).

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що покладення обов`язку припинити дію(про що просить позивач), яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. 

Протиправні дії щодо розклеювання у публічних місцях інформації щодо позивача відповідачка вчиняла в період з жовтня 2016 року до лютого  2021 року, а позивачем не лише не надано жодних доказів, а й не зазначено, що відповідачка і надалі вчиняє такі дії, що виключає можливість покладення на відповідачку обов`язку припинити такі дії як спосіб захисту цивільних прав позивача.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на те, що суд не врахував наявних у справі доказів, які підтверджують неодноразовість поширення  ОСОБА_1  щодо нього негативної інформації, і неможливість покладення на останнього обов`язку, не передбаченого чинним законодавством, контролювати наявність на кожній будівлі та/або споруді щодо себе будь-якої інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, під ризиком настання для себе негативних юридичних наслідків у вигляді відмови у захисті цих прав судом.

Частиною другою статті 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначений спосіб захисту спрямований на попередження можливому порушенню, якого на момент подання позову немає, але у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушень його права, та стосується права власності, а не захисту честі, гідності й ділової репутації, що виключає можливість ухвалити рішення суду про припинення дифамації не майбутнє. 

Враховуючи те, що позивач не ставить вимогу про визнання недостовірною й спростування інформації в публічних оголошеннях від 12 травня 2020 року, 07 січня 2021 року та 14 січня 2021 року на брамі біля будинку  АДРЕСА_1 , де проживає позивач, а також біля Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та неподалік Франківського районного суду м.Львова, суди правильно кваліфікували зазначені висловлювання як такі, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача, в контексті підстав для відшкодування моральної шкоди. 

Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Під час вирішення питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Характер оголошень щодо позивача: «Увага! На фото педофіл і збоченець, який розбещує дітей, заманює солодощами, а потім задовольняє свої хворі уяви, оголюючи статеві органи. Хто замітить збоченця на ім`я ОСОБА_6 , телефонуйте за номером НОМЕР_1 »; «Увага! На фото ОСОБА_2 . Адвокат-шахрай!!! Хто постраждав від цього афериста прошу звертатися в поліцію.», містить не лише принизливі висловлювання та образливі вирази, але й фактичні дані, зокрема щодо участі   ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті156 КК України («Розбещення неповнолітніх»), що не підтверджено обвинувальним вироком у кримінальній справі. 

Тому колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що інформація, викладена  ОСОБА_1 стосовно адвоката   ОСОБА_2 у текстах на аркушах формату А4, стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт, відтак не може вважатися такою, що має характер судження, позаяк є фактичним твердженням, негативною і недостовірною інформацією, яка принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача та становить підставу відшкодування йому моральної шкоди. 

Обставини щодо авторства поширених оголошень у публічних місцях суди встановили на підставі показів свідків, що є окремим засобом доказування (пункт 3 частини другої статті 76 ЦПК України), та внаслідок ухилення ОСОБА_1  від участі в експертизі. 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1  про те, що допитані за клопотанням позивача свідки  ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 надали пояснення про те, що бачили жінку, яка схожа на відповідачку, і яка вивішувала плакати; жоден із цих свідків не надав категоричної відповіді, що бачив саме цю людину, а  ОСОБА_4 сказала, дослівно, що жінка «подібна», є спробою переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень Верховного Суду як суду права, а не факту (стаття 400 ЦПК України). 

Судом першої інстанції ухвалою від 12 грудня 2023 року в справі було призначено психолого-лінгвістичну експертизу, вклопотанні № 469 для з`ясування питань, визначених ухвалою від 12 грудня 2023 року, експертом лише пропонувалося змінити найменування цієї експертизиіз психолого-лінгвістичної на судову лінгвістичну (авторознавчу та сематико[1]текстуальну) експертизу мовлення, що спростовує доводи касаційної скарги відповідачки про відсутність ухвали суду щодо призначення експертизи та неврахування висновків Верховного Суду про те, що застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи. 

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки відповідачка категорично відмовилася надати зразки мовлення, необхідні для проведення експертизи, призначеної судом з метою встановлення, чи є відповідачка автором вказаної позивачем інформації, колегія суддів погоджується з висновками судів про ухилення  ОСОБА_1 від проведення експертизи та, як наслідок, наявністю підстав для визнання фактів, для з`ясування яких експертиза була призначена, зокрема про те, що відповідачка розвішувала оголошення (плакати) щодо позивача. 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 по суті спору в цілому зводяться до незгоди із проведенням експертизи, відповідачка зазначає, що вона заперечувала не проти проведення експертизи, а щодо запропонованих позивачем даних для її проведення, оскільки позивач просивнадати на експертизу недопустимі докази, а сформульовані ним питання фактично не відповідають обставинам справи і спотворюють їх,не існувало необхідності у призначенні експертизи. 

Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи (висновки Верховного Суду в постановах, на які в касаційних скаргах посилаються обидві сторони, зокрема від 03 квітня 2024 року в справі № 567/793/22). 

28 березня 2024 року відповідачка категорично відмовилась у судовому засіданні надати експериментальні зразки - тексти, складені нею на тему, аналогічну досліджуваним, у зв`язку з чим у цьому ж судовому засіданні судом постановлено ухвалу про відмову експерту в задоволенні клопотання № 469. Експертиза не могла бути проведена через відмову ОСОБА_1  від участі в експертизі, тому негативні наслідки, передбачені статтею 109 ЦПК України, застосовані судом правильно. 

Безпідставними є й доводи касаційної скарги позивача про те, що у зв`язку з ухиленнямОСОБА_1  від участі в експертизісуд застосував наслідки, визначені частиною першою статті109 ЦПК України, лише визнавши факт надсилання  ОСОБА_1  позивачу повідомлень, вказаних у позовній заяві, та розвішування про ньоготекстів на аркушах формату А4, однак без жодного мотивування не застосував ці ж наслідки в іншій частині обставин, а саме: що висловлювання у тексті на аркушах формату А4 є фактичним твердженням, а не її оціночним судженням, адже суд поклав на відповідачку обов`язок відшкодувати моральну шкоду, завдану поширенням недостовірної інформації щодо позивача саме в публічних оголошеннях. 

Стосовно розміру відшкодування моральної шкодисуди виснували, що поширена відповідачкою інформація, судження, образи, погрози, тощо містять принизливі висловлювання та образливі вирази щодо позивача, тому на користь останнього з урахуванням вимог розумності та справедливості підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 15 000,00 грн. 

Позивач не погоджується з таким розміром та в касаційній скарзі посилається на те, що судом не зазначено жодних мотивів відхилення доказів, наданих позивачем в обґрунтування розміру моральної шкоди; під час визначення розміру моральної шкоди суд першої інстанції обмежився лише доказами, які підтверджують те, що позивач є адвокатом і керуючим партнером Адвокатського об`єднання «ОСОБА_2 та Партнери». 

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщосуд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 

Пославшись на недослідження судами доказів більшого розміру моральної шкоди,   ОСОБА_2 у цій частині не наводить підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а тому Верховний Суд не досліджує оскаржувані судові рішення в частині, яка стосується розміру присудженого відшкодування моральної шкоди. 

Також   ОСОБА_2 посилається на численну практику Верховного Суду про те, що з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статті 89 ЦПК України щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та у їх сукупності; відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази суд не взяв до уваги.

Касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається судом.

ОСОБА_2 , пославшись на постанови Верховного Суду в частині цитування процесуальних норм, не вказує, яким чином вони неправильно застосовані судами в цій справі. 
Щодо оскарження судових рішень у частині витрат на професійну правничу допомогу
За наслідками апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу стягнуто: з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції; з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції; з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції; з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Сторони не погоджуються з таким відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу. 
Зміст обох касаційних скарг у частині витрат на професійну правничу допомогу полягає в незгоді із розміром стягнення таких витрат на користь ОСОБА_1 (стягнуто 6 000,00 грн за розгляд справи судом першої інстанції; 1 700,00 грн в суді апеляційної інстанції).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороноюабо третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Під часвизначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15, від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18, від 14 липня 2020 року в справі № 809/1466/15, від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц, від 22 травня 2024 року в справі № 754/8750/19, від 19 квітня 2014 року в справі № 916/101/23. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, на яку посилається відповідачка,виснувала про те, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу; подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Загальна сума витрат її адвоката за написання різного роду заяв в суді першої інстанції становила 38 000,00 грн. Всі ці надані послуги підтверджувались відповідними актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1-11, які знаходяться в матеріалах справи. Адвокат  ОСОБА_10 приймала участь у дев`яти судових засіданнях, що підтверджується журналами судових засідань. Тобто загальна сума витрат відповідачки за розгляд справи в суді першої інстанції становила 56 000,00 грн. Домовленість між нею та адвокатом зводилась саме до фіксованого розміру гонорару, і до матеріалів справи було долучено всі акти виконаних робіт, у яких містилась інформація про підготовку того чи іншого процесуального документу. Тому в суду апеляційної інстанції не було перешкод, щоб визначити розмір судових витрат, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи, і для цього зовсім не потрібно було долучати більш деталізованого опису робіт.
ОСОБА_2 незгоду з розподілом витрат на професійну правничу допомогу мотивує тим, що договір № 15/04/21, який не підписаний ОСОБА_1 , не може породжувати жодних правових наслідків ні для сторін вказаного договору, ні для позивача; визначення у договорі № 15/04/21 ціни врозмірі 15 000,00 грн за написання відзиву не відповідає реальності наданих адвокаткою послуг та їх якості. Виокремлення адвокаткою  ОСОБА_10 в акті від 19 квітня 2021 року № 1 таких послуг, як: усна консультація, формування позиції захисту протягом 2 годин; пошук, вивчення та аналіз судової практики Верховного Суду та ЄСПЛ щодо справ про захист честі, гідності та ділової репутації протягом 8 годин, не можна визнати обґрунтованим, оскільки такі послуги охоплюються підготовкою відзиву. Зміст підготовлених і поданих адвокаткою ОСОБА_10до суду разом з відзивом заперечень є повністю продубльованим адвокаткою з тексту відзиву, що вказує на штучне збільшення обсягу послуг і їх вартості. Суд не врахував висновки Верховного Суду в постанові від 08 квітня 2021 року в справі № 922/2321/20, про те, що послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги.
Однак усі наведені доводи сторін, як на підтвердження витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, так і на їх спростування, досліджені апеляційним судом. 
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції апеляційний суд визнав їх розмір завищеним, неспівмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт та таким, що не підтверджений належними доказами, а також, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, виснував, що заяву ОСОБА_1 слід було б задовольнити частково та стягнути з  ОСОБА_2 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 32 000,00 грн судових витрат за розгляд справи. Апеляційний суд визнав розмір витрат, понесених на правничу допомогу, завищеним, неспівмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокаткою на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокаткою послуг та виконаних робіт, а також враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних адвокаткою доручень клієнта та не конкретизовано обсягу робіт, вчинених адвокаткою й те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2024 року залишено без задоволення, апеляційну скаргу ж на додаткове рішення - задоволено частково, відтак клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 1 700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що витрати на вказанісумиє співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у судах, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.
Постанова апеляційного суду відповідаєвимогам закону і підстав для її скасування немає, доводи касаційних скарг, спрямовані на переоцінку доказів у справі, висновків апеляційного суду не спростовують. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення залишаються без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги  ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Галушки Василя Васильовича залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2024 року в незміненій апеляційним судом частині, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2024 року в незміненій апеляційним судом частиніта постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня  2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська