Справа № 643/17856/25
Провадження № 2/638/3719/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
20 квітня 2026 року          м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Яковлевої В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

До суду надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 (далі – позивач) – адвоката Бондаренко Тетяни до ОСОБА_2 (далі – відповідач) про зменшення розміру аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційному шлюбі, що був зареєстрований 27.12.2003 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Комінтернівського районного управління юстиції у м. Харкові під актовим записом № 874 та який було розірвано за позовною заявою ОСОБА_2 .
В подальшому, відповідачем було подано до Жовтневого районного суду міста Харкова заяву про стягнення аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За наслідками розгляду вказаної заяви видано судовий наказ № 639/6501/19 від 15.10.2019 про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.09.2019 та до досягнення дітьми повноліття. 
Вказаний судовий наказ перебуває на виконанні у відділі виконавчої служби.
Однак, станом на дату звернення із позовною заявою, виникла необхідність зменшення розміру аліментів, з огляду на те, що матеріальний стан позивача змінився, і наявний розмір аліментів, а саме (половина) від усіх видів заробітку (доходу) є надмірним для нього.
Так, представник позивача вказує на те, що у позивача є мати похилого віку, яка потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та сомообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі та медичним висновком лікарсько-консультативної комісії № 1672.
Також, рідний брат позивача є особою з інвалідністю 2 групи та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, медичним висновком лікарсько-консультативної комісії № 1673 та довідкою до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 179234, безстроково.
Тобто, у позивача є ще одна сім`я, яка перебуває в нього на утриманні, що істотно впливає на його матеріальне становище.
Також, представник позивача зазначає, що позивач є військовослужбовцем з 2022 року. Внаслідок проходження військової служби та приймання участі в бойових діях, позивач неодноразового отримував поранення – множинні сліпі осколкові поранення м`яких тканин верхніх та нижніх кінцівок та тулуба, внаслідок чого він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні. Крім того має ряд захворювань. 
Окрім того, позивач має непогашенні кредитні зобов`язання, що додатково ускладнює його матеріальне становище.
В зв`язку з наведеним, представник позивача просить задовольнити вказану позовну заяву.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 10.11.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк у десять днів з дня вручення копії даної ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви.
21 листопада 2025 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків поданої позовної заяви та додана до неї уточнена позовна заява.
Ухвалою від 25.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою від 19.02.2026 закрито підготовче провадження у цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, зменшити розмір сплачуваних аліментів з до 1/10 частини. 
Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Разом з тим, поштове рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося на адресу Шевченківського районного суду м. Харкова з відміткою– «адресат відсутній за вказаною адресою».
При цьому про зміну місця проживання відповідач. суд не повідомляв. Дані щодо будь-якої іншої адреси місця проживання, в матеріалах справи також відсутні.
Довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду справи. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, та постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23).
Згідно частини 5 статті 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.
Відповідачем у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України.
Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Згідно частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (частина перша статті 281 ЦПК України).
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, та, зі згоди позивача, на підставі ухвали суду, провести заочний розгляд справи.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши представницю позивача, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційному шлюбі, що був зареєстрований 27.12.2003 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Комінтернівського районного управління юстиції у м. Харкові під актовим записом № 874 та який було розірвано за позовною заявою ОСОБА_2 .
Відповідачем було подано до Жовтневого районного суду міста Харкова заяву про стягнення аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За наслідками розгляду вказаної заяви видано судовий наказ № 639/6501/19 від 15.10.2019 про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.09.2019 та до досягнення дітьми повноліття. Вказаний судовий наказ перебуває на виконанні у відділі виконавчої служби.
З матеріалів справи встановлено, що мати позивача є особою похилого віку, яка потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та сомообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі та медичним висновком лікарсько-консультативної комісії № 1672.
Також, рідний брат позивача є особою з інвалідністю 2 групи та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, медичним висновком лікарсько-консультативної комісії № 1673 та довідкою до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 179234, безстроково.
Позивач є військовослужбовцем з 2022 року. Внаслідок проходження військової служби та приймання участі в бойових діях, позивач неодноразового отримував поранення – множинні сліпі осколкові поранення м`яких тканин верхніх та нижніх кінцівок та тулуба, внаслідок чого він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні. Крім того має ряд захворювань. 
Окрім того, судом встановлено, що позивач має непогашенні кредитні зобов`язання, що додатково ускладнює його матеріальне становище.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.(стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).
Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.
У пункті 23 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів. Таким чином зміна сімейного стану є окремою підставою для зміни розміру аліментів. При цьому суд, вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, має враховувати й інші обставини, передбачені статтею 182 СК України, насамперед з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20, у якій також зазначив, що зменшення розміру аліментів на утримання дитини у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших осіб, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Обов`язок щодо доведення погіршення майнового стану з метою зменшення розміру аліментів покладається на позивача. Ненадання позивачем зазначених доказів є підставою для відмови у задоволенні позову про зменшення розміру аліментів.
Позивач також не наводить жодних аргументів та доказів щодо погіршення свого матеріального становища.
Більше того, з доданої до позовної заяви довідки вбачається достатній розмір доходу платника податків.
Водночас, суд виходить з того, що позивач не виконував свій обов`язок зі сплати аліментів, внаслідок чого, як зазначила у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 утворився заборгованість, яка становила приблизно 900 000 грн, яка станом на цей час зменшилася після погашення заборгованості частково та штрафу. Згідно довідки про грошове забезпечення та інші види виплат за період з 1 жовтня 2024 року по 14 квітня 2025 року, видана ОСОБА_1 , який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, від 14 квітня 2025 року, виплати постійного характеру становили: жовтень 2024 року- 8 700 грн, листопад 2024 року – 75 533, 29 грн; грудень 2024 року – 117 606, 45 грн; січень 2025 року – 109 656, 25 грн; лютий 2025 року – 133 484, 00 грн; березень 2025 року – 133 484, 00 грн; квітень 2025 року – 33 484, 00 грн. Усього 611 947, 99 грн. Сума, з якої утримуються виконавчі листи за період з 1 жовтня 2024 року по 14 квітня 2025 року становить 603 275, 80 грн (а.с. 56).
Окрім того, має заборгованість за кредитами, у зв`язку із чим, наявні судові провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.
Навпаки, з доданого до позовної заяви звіту про здійснені відрахування та виплати вбачається, що позивач має достатній рівень доходів для утримання власних дітей, що жодним чином не становить для нього надмірного тягаря.
В обгрунтування позовних вимог про зменшення розміру аліментів посилається на те, що у позивача є мати похилого віку, яка потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та сомообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі та медичним висновком лікарсько-консультативної комісії № 1672.
Також, рідний брат позивача є особою з інвалідністю 2 групи та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, що підтверджується Висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, медичним висновком лікарсько-консультативної комісії № 1673 та довідкою до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 179234, безстроково.
Тобто, у позивача є ще одна сім`я, яка перебуває в нього на утриманні, що істотно впливає на його матеріальне становище. 
Слід звернути увагу, що згідно приписів статті 3 Cімейного Кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Права члена сім`ї має одинока особа.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Разом із тим, до складу також можуть входити інші родичі, що живуть разом за умови їх спільного проживання, ведення господарства, бюджету.
Однак, сторона позивача не надала жодних доказів на підтвердження спільного проживання за однією адресою (реєстрації за однією адресою), ведення спільного побуту, а також перебування матері та брата (купівлю ліків, їжі тощо) саме на утриманні ОСОБА_1 .
Обставин, що після видачі судового наказу змінився сімейний стан ОСОБА_1 , того, що у нього з`явились інші діти чи дружина, судом також не встановлено.
Доводи як підставу для зменшення розміру аліментів, суд не приймає, зважаючи на те, що, відповідно до досліджених судом виписок з медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що позивач, дійсно, проходив, стаціонарне лікування, виписаний з покращенням. Корекція режиму харчування, праці та відпочинку. 
Відповідно до даних первинних медичних карток форми 100, довідки про тимчасову непрацездатність № 933, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 24/1947, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 628, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 199, медичної характеристики наданої військовою частиною НОМЕР_2 НГУ, результату огляду №7599861 та №4322423, довідки про тимчасову непрацездатність № 1039, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2956, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з пораненнями. Вказані документи не містять інформацію про наявність у позивача інвалідності.
ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, має придатний для несення служби стан здоров`я.
Посилання сторони позивач на те, що половина доходу, яка залишається, не може задовольнити потреби дорослого чоловіка, з огляду на необхідність здійснення інших витрат, тим більше не є підставою для зменшення розміру аліментів.
Отже, позивач не надав беззаперечних доказів щодо погіршення стану його здоров`я, зміни сімейного та матеріального стану.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.
Таким чином, доводи позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду щодо відсутності підстав для зменшення розміру аліментів.
Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано.
Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, а саме його погіршення, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Крім того, стороною позивача в ході розгляду даного спору не надано суду переконливих доказів, які б вказували на вагомі підстави щодо неможливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 10-13, 77-80, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) .
З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.
Повний текст рішення складено та проголошено 20 квітня 2026 року.

Суддя В.М. Яковлева