ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 березня 2026 року  м. Чернівці  Справа № 718/2933/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
відповідач:  ОСОБА_1 , 

при розгляді справи за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2025 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 січня 2026 року, ухвалених під головуванням судді Масюк Л.О., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 19680 грн та понесених судових витрат. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовувало тим, що 10 листопада 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №3177707, який підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором (електронним підписом), що був надісланий на номер мобільного телефону позичальника. Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, перерахувавши відповідачу грошові кошти в розмірі 6000 грн.
Станом на день звернення до суду відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 19680 грн, яку позивач просив стягнути на користь відповідача.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено.
Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 січня 2026 року заяву задоволено.

Провадження №22-ц/822/373, 524/26  

Стягнуто з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн.
Не погоджуючись з основним рішенням сторона позивача оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій зазначає, що таке рішення є незаконним та необґрунтованим, судом неправильно досліджено й оцінено докази, просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.
Вказує, що зі змісту кредитного договору встановлено, що ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору зазначив свої персональні дані, а за вказаними у довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор та ким підписано договір.
Стверджує, що відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання ні перед первісним кредитором (ТОВ «АВЕНТУС»), ні перед новим кредитором ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», у зв`язку з чим кредитор вимушений був звернутись із позовом до відповідача про стягнення заборгованості у судовому порядку з метою захисту та поновлення порушених прав, а саме повернення кредитних коштів, відсотків у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором.
Наголошує на тому, що кошти кредиту надавалися ТОВ у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані Споживачем Товариству з метою отримання кредиту. 
Споживачем після підписання кредитного договору було змінено номер картки для перерахунку коштів з картки НОМЕР_1 на картку НОМЕР_2 , ця можливість передбачена кредитним договором, а саме пунктом 2.1, додаткова угода на зміну картки для видачі коштів не була укладеною, так як на момент укладання кредитного договору не було такої вимоги від НБУ.
Звертає увагу суду, що виходячи з відповіді банку емітента карти - картка НОМЕР_2 належить відповідачу, і саме 10.11.2020 року на неї було зарахування кредитних коштів у сумі 6000 грн.
На підставі наведеного просить таке скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Також, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення.
На думку Товариства, судом першої інстанції не були повною мірою з`ясовані всі обставини, необхідні для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.
Крім того, апелянт оскаржує додаткове рішення суду й вказує, що надані у цій справі послуги адвокатом не носять у собі надскладний характер виконаної роботи, а тому зазначені витрати у розмірі 12000 грн є завищеними й належним чином необґрунтовані, що, в свою чергу, суперечить критеріям розумності та необхідності, а тому просить таке скасувати.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
В силу ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують надання відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі, які були передбачені кредитним договором, наявність заборгованості за тілом кредиту та процентами, не свідчить про доведення позивачем наявності заборгованості у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення та приймаючи таке суд дійшов висновку, що стороною відповідача доведено розмір понесених витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом зазначеної справи.
Щодо основного рішення суду.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції по суті спору зазначеним вимогам закону відповідає.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 10.11.2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір №3177707 про надання споживчого кредиту, згідно умов якого сума кредиту складає 6 000 грн (п.1.3. Договору).
Пунктом 1.4. Договору обумовлено строк кредитування 30 днів.
В п.1.5., 1.5.1., 1.5.2. Договору містяться відомості про тип процентної ставки фіксована, а процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання споживачем умов договору та становить знижену процентну ставку 1,43 % в день від суми кредиту, стандартну процентну 1,90 % в день від суми кредиту, а також у вказаних пунктах обумовлено порядок їх застосування.
Орієнтована реальна річна процентна ставка складає за зниженою ставкою складає 521,55 % річних (п.1.7.1. Договору), за стандартною ставкою 695,40% (п.1.7.2. Договору), відповідно орієнтовна загальна вартість кредиту складає за зниженою ставкою 8565 грн (п.1.8.1. Договору), за стандартною ставкою 9420 грн (п.1.8.2. Договору). 
Згідно п.2.1. вказаного договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. 
Порядок обчислення (нарахування), зміни процентів обумовлено в розділі 3 Договору, пролонгація строку кредиту в розділі 4 (а.с.14-17).
Відповідно до паспорту споживчого кредиту №3177707 від 10.11.2020 року ТОВ «Авентус Україна» визначило ОСОБА_1 кредит в сумі 6000 грн, строк кредитування 30 днів, мета отримання: споживчі (особисті) потреби (а.с.12-13).
Згідно Довідки про ідентифікацію, яка підготовлена ТОВ «Авентус Україна», суд встановив, що цим документом підтверджується, що ОСОБА_1 ідентифікований цим товариством шляхом акцептування договору позичальником у спосіб підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора М699181, що мало місце 10.11.2025 року о 10:32:57 (а.с.18/зворот).
Згідно інформації ТзОВ «ФК «Контрактовий дім» від 18.07.2025 року вбачається, що 10.11.2020 року ТОВ «Авентус Україна» здійснено перерахунок коштів в сумі 6 000 грн на картку № НОМЕР_1 , номер замовлення 12089131 (а.с.19).
26.05.2021 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Україна», як фактором, укладено договір про відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. До ТОВ «ФК «Кредит Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року (а.с.24-29/зворот).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №3177707 від 10.11.2020 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 станом на дату звернення до суду складає 19680 грн, з яких: 6000 грн тіло кредиту, 13680 грн нараховані проценти (а.с.20-24).
АТ КБ «Приват Банк» надало інформацію, з якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_3 , на яку було зараховано кошти в сумі 6000 грн 10.11.2020 року, платник: інформація відсутня (а.с.61).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Із зазначеного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали договір в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «М699181».
Укладення кредитного договору онлайн знаходиться в рамках правового поля України. Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку визначеному законодавством України або укладеним договором. Повернення кредиту за електронним договором є обов`язковим.
Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу на те, що без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариств за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Так, у підтвердження виконання первісним кредитором свого обов`язку із надання позичальнику кредитних коштів новий кредитор надав суду довідку ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 18.07.2025 року вих. №7/13177, якою повідомило ТОВ «Авентус України», що 10.11.2020 року виконана транзакція 878145367 за номером замовлення 12089131 у сумі 6000 грн на номер картки НОМЕР_1 , статус – успіх (а.с.19).
Листом №20.1.0.0.0/7-251118/55719БТ від 24.12.2025 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив суд, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту НОМЕР_3 , на вказану карту 10.11.2020 року було зараховано 6000 грн, інформація про платника відсутня (а.с.61).
За змістом ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.
Згідно з положеннями ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності (п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17; постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежним (ст.77 ЦПК України) і недостатнім (ст.80 ЦПК України) доказом довідку про здійснення транзакції на картковий рахунок відповідача (єдиний доказ) на підтвердження виконання обов`язку первинного кредитора.
Так, положеннями ЗУ «Про платіжні послуги» у редакції за станом на день звернення до суду передбачено таке.
Платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції (п.54 ч.1 ст.1)
Після виконання платіжної операції надавач платіжних послуг платника зобов`язаний надати платнику у спосіб та в порядку, визначені договором, таку інформацію:
1) відомості, які дають змогу платнику ідентифікувати виконану платіжну операцію та інформацію про отримувача (за наявності технічної можливості);
2) суму платіжної операції у валюті рахунку платника та у валюті платіжної операції;
3) суму всіх комісійних винагород та зборів, що утримані з платника за виконання платіжної операції (за наявності технічної можливості розмір кожної комісійної винагороди зазначається окремо);
4) курс перерахунку іноземної валюти (якщо платнику надавалися послуги з виконання операцій з обміну іноземної валюти);
5) дату і час прийняття до виконання платіжної інструкції, дату валютування.
Надавач платіжних послуг платника зобов`язаний надавати платнику інформацію, передбачену цією частиною, про кожну виконану платіжну операцію за його рахунком не менше одного разу протягом календарного місяця на безоплатній основі у спосіб, визначений договором про надання платіжних послуг (ст.31 ч.4).
Отже, за станом на момент відчуження права вимоги первісний кредитор, якщо він дійсно виконав обов`язок з перерахування коштів, мав можливість отримати від надавача платіжної послуги інформацію про виконання платіжної операції згідно доручення (платіжної інструкції відповідно до вимог закону) від 10.11.2020 року і був зобов`язаний згідно умов договору відступлення права вимоги передати таку інформацію новому кредитору (позивачу у справі), проте такі докази у справі відсутні.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа №372/223/17) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Згідно з частинами першою-третьою статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, доказуванню у цьому спорі щодо виконання кредитором зобов`язання стосовно надання кредиту в сумі 6000 грн підлягало саме належність карти НОМЕР_1 ОСОБА_2 й отримання ним на пов`язаний з нею рахунок зазначеної суми.
Суд першої інстанції обґрунтовано виснував про те, що матеріали справи не містять доказів виконання первісними кредиторами ТОВ «Авентус Україна» умов Кредитного договору №3177707 від 10.11.2020 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківську картку ОСОБА_1 НОМЕР_1 , як і таких, що вказували б на належність зазначеної банківської карти відповідачу.
Твердження апелянта про те, що після підписання договору відповідач змінив номер картки, на яку було перераховано кошти, жодними належними та допустимими доказами на підтверджено, таких доказів не здобуто й при апеляційному перегляді цієї справи, а тому надходження коштів на карту НОМЕР_3 в сумі 6000 грн від невстановленого платника в якості підтвердження виконання зобов`язань з надання кредиту відхиляються апеляційним судом як припущення.
Отже, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в порушення вказаних вимог процесуального закону ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження перерахунку 6000 грн відповідачу як умови укладення договору, відповідно й законності нарахування заборгованості за користування кредитом.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку апеляційного суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Що стосується додаткового рішення суду.
Згідно п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Так, після ухвалення основного рішення суду відповідач подав через підсистему «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, яку було сформовано 26.12.2025 року.
Разом із заявою сторона відповідача подала докази понесення витрат на правничу допомогу: договір про надання правничої допомоги від 01.12.2025 року, додаток №1 до договору про надання правничої допомоги, в якому обумовлено, що вартість підготовки та подання до суду заяв по суті справи й заяв з процесуальних питань складає 10000 грн, а вартість представництва в суді 2000 грн; додаток №2 до договору – акт приймання передачі виконаних робіт за вказаним договором, де зазначено надані послуги, а саме підготовка відзиву на позовну заяву та ознайомлення з матеріалами справи; квитанцію про направлення вказаної заяви ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (а.с.87-93).
Сторона позивача не скористалась своїм правом та не подала заперечень з приводу вказаної заяви.
Здійснюючи перегляд вказаного додаткового рішення, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України).
Згідно до ч.1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі №369/849/18 та від 17.12.2025 року у справі №944/1035/24.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Отже, враховуючи конкретні обставини цієї справи, неспівмірність заявленої суми витрат зі складністю справи, ціну позову і суть спору, підготовку лише одного процесуального документа - відзиву на позовну заяву (а.с.71-73) і вчинення дії – ознайомлення з матеріалами справи 03.12.2025 року, а також необхідність дотримання критеріїв розумності, справедливості й співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи в суді першої інстанції мав бути розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, а тому рішення у вказаній частині підлягає зміні шляхом зменшення визначеного розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 січня 2026 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 січня 2026 року змінити, зменшивши компенсацію судових витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 , до 6000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач   І.Н. Лисак

Судді:    І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк