ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 березня 2026 року	Справа №160/25478/24 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді Турової О.М., 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 06.04.2024р. (06.05.2024р.) №046550006936 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.04.2024р. про призначення пенсії за віком, з урахуванням під час обчислення страхового стажу відомостей про її роботу (періодів роботи) до 01.01.1998р., що містяться в трудовій книжці (дублікаті) серії НОМЕР_1 (дата заповнення 22.03.2002р.), періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років (25.06.1986-12.08.1987рр.) згідно зі Свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_2 , виданому повторно 27.03.2024р., а також з урахуванням під час обчислення страхового стажу періоду позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (02.10.2017-29.12.2019 рр.). 
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), проте оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 06.04.2024р. (06.05.2024р.) №046550006936 позивачеві протиправно відмовлено у призначенні такої пенсії, з посиланням на відсутність у неї необхідного страхового стажу, передбаченого ст.26 Закону №1058-IV (29 років), в той час як страховий стаж позивача становить лише 16 років 11 місяців 19 днів. Разом з цим, оскаржуваним рішенням відповідача протиправно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , з посиланням на те, що цей дублікат видано 22.03.2002р., дата народження на титульному аркуші зазначена неповністю; а також у зарахуванні періоду догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку, оскільки у свідоцтві про народження відсутня відмітка про одержання паспорта. Водночас, на думку позивача, оскільки він має відповідні записи щодо спірних періодів роботи у трудовій книжці, яка є основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує його стаж роботи, то вказані записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу, тим більше, що вони скріплені підписами уповноважених осіб та печатками підприємств, де працював позивач, при цьому, такі записи робилися не позивачем, а уповноваженим органом (посадовою особою) роботодавців, що виключає вину позивача у їх неточності, нерозбірливості чи наявності виправлень, а, отже, позивач має право на зарахування спірних періодів роботи до його загального трудового (страхового стажу). Надати уточнюючі довідки про спірні періоди роботи, про необхідність надання яких вказав відповідач в оскаржуваному рішенні, позивач не має можливості, бо всі підприємства, на яких працював позивач знаходяться на окупованій території, водночас, необхідність надання таких довідок відповідно до п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637), передбачена виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах, а не у тому разі, коли на титульному аркуші трудової книжки неповністю зазначена дата народження працівника. При цьому позивач просив призначити йому пенсію за віком, а не пенсію за віком на пільгових умовах. Також позивач стверджує, що має право на зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позаяк відповідно до п.11 Порядку №637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі або свідоцтва про народження дитини, або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини – свідоцтвом про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, отже, наданого позивачем свідоцтва про народження дитини і трудової книжки цілком достатньо для встановлення відповідних обставин та зарахування спірного періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до страхового стажу позивача. Крім цього, позивач зазначав, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, протиправно, в порушення приписів п.15 ст.11 та ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, в редакції Закону України №2010-ІХ від 26.01.2022р., якими передбачено, що загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, при цьому період позбавлення особистої свободи зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах, не зараховано до страхового стажу позивача період позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з 02.10.2017р. по 29.12.2019р., хоча наявність у позивача відповідного статусу підтверджено наданими разом із заявою про призначення пенсії довідками. Відтак, з урахуванням всіх вищезазначених спірних періодів, страховий стаж позивача становить понад 37 років 06 місяців, тож позивач набув право на призначення пенсії за віком у розумінні приписів ст.26 Закону №1058-IV.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 1211,20грн, або доказів на підтвердження наявності обставин, визначених ст.8 Закону України “Про судовий збір”, для звільнення від сплати судового збору.
На виконання вимог ухвали суду від 25.09.2024 року позивачем подано заяву від 04.10.2024р. про звільнення від сплати судового збору, 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 року заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви в адміністративній справі №160/25478/24, а також прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/25478/24 за цією позовною заявою і призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Також вказаною ухвалою суду витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
16.12.2024 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшли витребувані судом докази.
Копія позовної заяви з додатками до неї та копія ухвали суду від 07.11.2024 року були скеровані за допомогою електронних засобів зв`язку до електронного кабінету відповідача та доставлені до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 23.09.2024р. о 20:15год. та 18.11.2024р. о 06:59год., відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронних листів, наявними в матеріалах справи.
Проте, станом на час розгляду справи відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
За приписами частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.04.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До вказаної заяви позивачем надано пакет документів на підтвердження загального трудового і страхового стажу, зокрема: дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.03.2002р., свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 , довідки №33/8-3-67/138, №233/2069/20, №00033827748.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області визначено органом, уповноваженим розглянути вказану заяву позивача.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області рішенням від 06.04.2024р. №046550006936 відмовило позивачеві у призначенні пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, встановленого ст.26 Закону №1058-IV, - 29 років, в той час як страховий стаж позивача становить лише 16 років 11 місяців 19 днів, що є недостатнім. Також вказаним рішенням відмовлено у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки дублікат видано 22.03.2002р., дата народження на титульному аркуші зазначена неповністю; а також у зарахуванні періоду догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку, оскільки у свідоцтві про народження відсутня відмітка про одержання паспорта. У рішенні вказано, що для зарахування до страхового стажу: періодів роботи відповідно до трудової книжки необхідно надати уточнюючі довідки з посиланням на первинні документи із зазначенням дати народження та довідки про реорганізацію; періоду догляду за дитиною до трирічного віку необхідно надати довідку про виховання дитини або інші дані про дитину.
При цьому з розрахунку стажу ОСОБА_1 (форма РС-право) встановлено, що до страхового стажу позивача було зараховано наступні періоди роботи: з 01.01.1998 по 03.06.2002, з 14.06.2002 по 31.12.2003, з 0.01.2004 по 30.09.2014 та період безробіття з 17.09.2020 по 15.03.2021.
Незгода позивача з вищевказаним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Чернігівській області від 06.04.2024р. №046550006936 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону №1058-IV, а також з не зарахуванням пенсійним органом до страхового стажу позивача спірних періодів роботи, догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та періоду позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зумовила звернення останньої до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Абзацом 1 частини 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Приписами абзацу 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Згідно з п.1, п.15 ст.11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають:
- громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у тому числі які є резидентами Дія Сіті, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за гіг-контрактами, іншими договорами цивільно-правового характеру;
- громадяни України, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.
Відповідно до абз.5 ч.1 ст.24 Закону №1058-IV для осіб, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, період позбавлення особистої свободи зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.
Частинами 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
При цьому ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з приписами статті 62 Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі Порядок №637).
Відповідно до абз.1-2 п.1, п.2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з абз.1 п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема, ст.62 Закону №1788-XII та п.1 Порядку №637, слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №439/1148/17.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція від 29.07.1993 №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктом 1.2 Інструкції № 58 від 29.07.1993р. передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58 від 29.07.1993р. усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з п.2.6 Інструкції № 58 від 29.07.1993р. у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
За приписами з п.2.6 Інструкції № 58 від 29.07.1993р. якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
Відповідно до п. 4.1 Інструкції № 58 від 29.07.1993р. у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Пунктом 5.1 Інструкції № 58 встановлено, що особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.
Згідно з п.5.2 Інструкції № 58 дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).
Відповідно до п.5.3 Інструкції № 58 якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділ "Відомості про роботу" у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами. Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років, місяців, днів роботи без уточнення, на якому підприємстві, в які періоди часу і на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки. Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується по окремих періодах роботи в такому порядку: у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу; у графі 3 пишеться найменування підприємства, де працював працівник, а також цех (відділ) і посада (робота), на яку було прийнято працівника. Запис у дублікаті трудової книжки відомостей про роботу за сумісництвом та за суміщенням професій провадиться за бажанням працівника. Якщо з поданих документів видно, що працівник переводився на іншу постійну роботу на тому ж самому підприємстві, то про це робиться відповідний запис. Після цього у графі 2 записується дата звільнення, а у графі 3 - причина звільнення, якщо у поданому працівником документі є такі дані. У тому разі, коли документи не містять повністю зазначених вище даних про роботу у минулому, в дублікат трудової книжки вносяться тільки ті дані, що є у документах. У графі 4 зазначаються найменування, дата і номер документа, на підставі якого проведено відповідні записи у дублікаті. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний сприяти працівникові в одержанні документів, які підтверджують стаж його роботи, що передував влаштуванню на це підприємство.
Пунктом 5.6 Інструкції № 58 встановлено, що дублікат трудової книжки також може бути виданий за новим місцем роботи у зв`язку з відсутністю доступу до трудової книжки працівника внаслідок надзвичайної ситуації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України, або проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник. Дублікат видається на підставі заяви працівника та отриманої ним у письмовому вигляді інформації зі штабу з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації про виникнення надзвичайної ситуації або Антитерористичного центру при Службі безпеки України про проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник, що надається в довільній формі.
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 “Про трудові книжки працівників”, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Як слідує з оскаржуваного рішення відповідача, до страхового стажу позивача, зокрема, не зараховано періоди роботи відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки дублікат видано 22.03.2002р., дата народження на титульному аркуші зазначена неповністю.
Так, з дубліката трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2002р., встановлено, що на титульному аркуші, зокрема, зазначено ПІБ: ОСОБА_1 , та дата народження: 1962р.
При цьому у дублікаті трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 наявні записи про періоди роботи ОСОБА_1 , починаючи з 16.08.1984р., які містять інформацію про дати прийняття на роботу та звільнення з неї, дати та номери відповідних наказів і займану посаду.
Так, ОСОБА_1 працювала:
з 16.08.1984р. по 24.06.1986р. на посаді креслярки в технічному відділі ВАТ «Коксодеталь» (код ЄДРПОУ 00191537), звільнена у зв`язку із доглядом за дитиною (записи №№ 1-2);
з 13.08.1987р. по 06.04.1988р. на посаді майстра в ДКП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» м. Макіївка (код ЄДРПОУ 05759296) (записи №№ 5-6);
з 26.05.1988р. по 10.08.1992р. на посаді інженера в ДП «Макіївський державний проектний інститут» (код ЄДРПОУ 14314618) (записи №№ 7-9);
з 17.08.1992р. по 03.06.2002р. на посаді оператора газової котельні в Державному металургійному комбінаті ім. С.М. Кірова, який згодом було реорганізовано спочатку в ОП «Макіївський металургійний комбінат ім. С.М. Кірова», а потім у ВАТ «Макіївський металургійний комбінат» (код ЄДРПОУ 00191170) (записи №№ 10-13);
з 14.06.2002р. по 03.10.2017р. на різних посадах в КП «Макіївтепломережа» (код ЄДРПОУ 31534547) (записи №№ 14-16);
з 17.09.2020р. по 15.03.2021р. отримувала допомогу по безробіттю (записи №№ 20-21).
Вказані записи виконано розбірливо, вони є чіткими і не містять виправлень, завірені відбитками печаток відповідних підприємств-роботодавців та підписами їх уповноважених осіб, що відповідачем не заперечується.
Разом з цим, відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював у вказані в дублікаті трудової книжки позивача періоди або вказані періоди роботи позивача не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.
Поряд із цим суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018р.
Як вказано вище, відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також суд зауважує, що згідно з п.1 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Тобто, додаткового підтвердження трудовий стаж вимагає у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Натомість, у випадку наявності трудової книжки або записів у ній відповідач має враховувати наявні у ній записи.
Щодо неточночностей або описок при формулюванні записів трудової книжки відповідач має враховувати наявну інформацію щодо трудового стажу особи у сукупності.
Зокрема, для неврахування або вимоги надати додаткові підтверджуючі документи щодо певного запису відповідач, на думку суду, має мати підстави для того, щоб виключити очевидну описку або неточність у записі.
Враховуючи наведене, виявлені відповідачем недоліки в оформленні дубліката трудової книжки позивача не можуть вважатися достатньою підставою для неврахування вказаних у ній відомостей при обчисленні стажу роботи позивача, оскільки внесення записів до відомостей про особу до трудової книжки не здійснювалось позивачем.
Суд наголошує, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах у певний період, у випадку визначення пільгового стажу роботи ще проведення атестації робочих місць за умовами праці, а не правильність оформлення трудової книжки.
Відповідний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а (адміністративне провадження №К/9901/11030/18).
Поряд з цим, суд повторно наголошує, що обов`язок належного оформлення документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
У розглядуваному випадку відповідачем не поставлено під сумнів факт належності позивачеві дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , а частина періодів роботи, записи про які містяться у цій трудовій книжці, самостійно зараховано до страхового стажу позивача, що підтверджено розрахунком стажу ОСОБА_1 (форма РС-право). Єдиною підставою для неврахування всіх вказаних у дублікаті трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 періодів роботи до страхового стажу останнього стала відсутність повної дати народження позивача на титульній сторінці цього дублікату трудової книжки. 
За наведених обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
При цьому, суд враховує відсутність вини позивача у наявних зауваженнях щодо заповнення записів у його дублікаті трудової книжки, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, тому це не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсії за віком.
Відтак, суд вважає необґрунтованим та протиправним оскаржуване рішення відповідача в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2002р.
Суд звертає наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Щодо відмови оскаржуваним рішенням відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку, оскільки у свідоцтві про народження відсутня відмітка про одержання паспорта, суд зазначає наступне.
За змістом приписів статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Частиною третьою статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію. Так, пунктом "ж" вказаної норми, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Пунктом 11 Порядку №637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
З огляду на зміст наведених норм, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі одного з таких документів: або свідоцтва про народження дитини, або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть). 
Таким чином, безпідставними є вимоги пенсійного органу про обов`язкове подання паспорта в підтвердження часу догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, за умови подання свідоцтва про народження дитини.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №607/6447/17-а, від 16.05.2019 у справі №607/15077/16-а, від 15.06.2020 у справі №607/2233/17 та від 29.07.2020 у справі № 607/5038/16-а.
У розглядуваному випадку позивачем разом із заявою про призначення пенсії було подано свідоцтво про народження дитини позивача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 , видане повторно Жовтоводським ВДРАЦС у Кам`янському районі Дніпропетровської області 27.03.2024р., а також дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2002р., з якого, зокрема, слідує, що 24.06.1986р. ОСОБА_1 була звільнена з роботи на посаді креслярки в технічному відділі ВАТ «Коксодеталь» у зв`язку із доглядом за дитиною (запис №2) та з 25.06.1986р. по 12.08.1987р., включно, не працювала.
Отже, наданими відповідачу разом із заявою про призначення пенсії документами у розумінні приписів п.11 Порядку №637 належним чином підтверджено час догляду непрацюючої матері за малолітньою дитиною до досягнення нею трирічного віку з 25.06.1986р. по 12.08.1987р., включно.
Відтак, суд доходить висновку про необґрунтованість та протиправність оскаржуваного рішення відповідача також і в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 25.06.1986р. по 12.08.1987р., включно.
Щодо не зарахування відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення до страхового стажу позивача періоду позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з 02.10.2017р. по 29.12.2019р., суд зазначає про таке.
Як свідчать матеріали справи, довідкою Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 11.01.2020р. №33/8-3-67/138 підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02.10.2017 потрапила у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведенні антитерористичної операції та була визволена 29.12.2019.
Згідно з Випискою з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, виданої Державним підприємством «Український національний центр розбудови миру» від 05.09.2024 за №06-08/17283, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рішенням Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнана особою позбавленою особистої свободи, дата початку строк позбавлення особистої свободи: 02.10.2017, дата звільнення: 29.12.2019.
Відповідно до довідки про встановлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, виданої Києво-Святошинською райдержадміністрацією від 19.05.2020р. на підставі рішення Мінсоцполітики України 08.05.2020р. №6672/0/2-20/49, ОСОБА_1 встановлено статус особи, яка постраждала від торгівлі людьми. 
При цьому, як зазначалося вище, п.15 ст.11 Закону №1058-IV передбачено, що загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, громадяни України, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.
Відповідно до абз.5 ч.1 ст.24 Закону №1058-IV для осіб, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, період позбавлення особистої свободи зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.
Судом встановлено, що відповідно до розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 (форма РС-право), період позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з 02.10.2017р. по 29.12.2019р. до її страхового стажу не зараховано, що, з урахуванням наведених приписів чинного законодавства, свідчить про порушенням відповідачем вимог абз.5 ч.1 ст.24 Закону №1058-IV.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення від 06.04.2024р. №046550006936 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону №1058-IV, не виконав свого обов`язку щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів та дійшов помилкового висновку про загальну кількість страхового стажу позивача.
Таким чином, зважаючи на те, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 06.04.2024р. №046550006936 про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV через відсутність необхідного страхового стажу було прийнято відповідачем із розрахунку страхового стажу позивача: 16 років 11 місяців 19 днів, разом з цим, судом встановлено факт протиправного не зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періодів його роботи відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2002р., періоду догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 25.06.1986р. по 12.08.1987р., а також періоду позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з 02.10.2017р. по 29.12.2019р., що, в свою чергу, свідчить про помилковість викладених в оскаржуваному рішенні від 06.04.2024р. №046550006936 висновків пенсійного органу щодо кількості страхового стажу позивача та, як наслідок, про відсутність у позивача необхідного страхового стажу, передбаченого ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 06.04.2024р. №046550006936 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV та, відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи, що періоди роботи позивача відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2002р., період догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 25.06.1986р. по 12.08.1987р., а також період позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з 02.10.2017р. по 29.12.2019р., протиправно не зараховано до загального страхового стажу ОСОБА_1 , суд, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача, доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати вказані періоди до загального страхового стажу позивача та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.04.2024р. про призначення пенсії за віком і прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, згідно з вимогами чинного законодавства, та відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, зважаючи на підтвердження обґрунтованості позовних вимог до відповідача відповідними доказами та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позов належить задовольнити у повному обсязі. 
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на те, що позивача у цій справі відповідно до ухвали суду про відкриття провадження у справі №160/25478/24 звільнено від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви, а відомості щодо понесення судових витрат у цій справі іншими особами відсутні, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись ст. ст. 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (код ЄДРПОУ 21390940, місцезнаходження: вул. П`ятницька, буд.83-А, м. Чернігів, 14005) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити у повному обсязі. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівський області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком від 06.04.2024р. №046550006936.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (код ЄДРПОУ 21390940, місцезнаходження: вул. П`ятницька, буд.83-А, м. Чернігів, 14005) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) періоди її роботи відповідно до дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2002р., період догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 25.06.1986р. по 12.08.1987р., а також період позбавлення її особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з 02.10.2017р. по 29.12.2019р.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (код ЄДРПОУ 21390940, місцезнаходження: вул. П`ятницька, буд.83-А, м. Чернігів, 14005) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) від 29.04.2024 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, згідно з вимогами чинного законодавства.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Турова