РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
26 лютого 2026 р.   Справа № 120/17000/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Свентуха Віталія Михайловича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Вінницькій області №0120143-2407-0228-UA05020030000031457 та №0120141-2407-0228-UA05020030000031457 від 29.03.2024 року.
Ухвалою судді Слободонюка Михайла Васильовича від 25.12.2024 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою судді Слободонюка Михайла Васильовича від 10.01.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
22.01.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем податкова звітність за 2021, 2022, 2023 роки до Головного управління ДПС у Вінницькій області не подавалась.
Розпорядженням В.о. керівника апарату Вінницького окружного адміністративного суду №1 від 01 січня 2026 року, у зв`язку із тим, що суддя ОСОБА_2 відповідно до наказу Вінницького окружного адміністративного суду №034-К від 17.12.2025 виключений зі штату Вінницького окружного адміністративного суду, призначений повторний автоматизований розподіл справи №120/17000/24.
За результатами повторного автоматизованого розподілу, адміністративну справу №120/17000/24 передано на розгляд судді Свентуху В.М.
Ухвалою суду адміністративну справу №120/17000/24 прийнято до провадження.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 13.08.2021 року з основним видом економічної діяльності розведення свиней (код КВЕД: 01.46).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 обліковується нежитлова нерухомість, зокрема:
- за адресою АДРЕСА_1 , об`єкт нежитлової нерухомості - нежитлове приміщення загальною площею 110,0 кв. м (опис - будівля пункту штучного осіменіння корів);
- за адресою АДРЕСА_1 , об`єкт нежитлової нерухомості - нежитлове приміщення загальною площею 950,2 кв. м (опис - будівля телятника);
Головним управлінням ДПС у Вінницькій області проведено розрахунок податку на зазначені об`єкти нерухомого майна за 2023 рік та прийняті податкові повідомлення-рішення від 29.03.2024 року:
- №0120143-2407-0228-UA05020030000031457 на суму 31831,70 грн.;
- №0120141-2407-0228-UA05020030000031457 на суму 3685,00 грн.
Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями №0120143-2407-0228-UA05020030000031457 та №0120141-2407-0228-UA05020030000031457 від 29.03.2024 року, позивачем подано до Державної податкової служби України скарги на вказані податкові повідомлення-рішення.
Втім, 12.07.2024 року за результатами розгляду скарг Державною податковою службою України прийнято рішення, якими вирішено податкові повідомлення-рішення №0120143-2407-0228-UA05020030000031457 та №0120141-2407-0228-UA05020030000031457 від 29.03.2024 року залишити без змін, а скарги без задоволення.
Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з пунктом 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Пунктом 30.2 ст.30 ПК України визначено, що підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Таким чином, підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України застосовується у разі дотримання трьох умов:
1) віднесення будівлі до класу будівель сільськогосподарського призначення;
2) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником;
3) вказані будівлі не здаються в оренду, лізинг, позичку.
Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.
Відповідно до коду 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" цей клас включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.
Встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу належить будівля пункту штучного осіменіння корів загальною площею 110,0 кв.м та будівля телятника загальною площею 950,2 кв.м.
Отже, нежитлові будівлі, які належить позивачу на праві власності, за своїм функціональним призначенням є будівлями сільськогосподарського призначення.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі №820/3705/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, застосовуються виключно для цілей глави розділу XIV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, а отже до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане положення не застосовується.
У постановах від 23 листопада 2023 року у справі №120/1337/21-а, від 21 жовтня 2020 року №806/2686/18 Верховний Суд висловив наступну правову позицію щодо застосування п.п. "ж" п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України:
"Визначення поняття "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років", під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".
Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин".
Таким чином, при визначенні права особи на податкову пільгу, передбачену підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, застосовуються поняття "сільськогосподарський товаровиробник" та "виробник сільськогосподарської продукції", визначені чинним законодавством.
Позивач є сільськогосподарським товаровиробником в розумінні статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18 січня 2001 року №2238-III, оскільки він зареєстрований як фізична особа-підприємець, а видами економічної діяльності є зокрема: є розведення свиней (основний (КВЕД: 01.46); виробництво абразивних виробів (КВЕД: 23.91); оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами (КВЕД: 46.73); вирощування інших однорічних і дворічних культур (КВЕД: 01.19); вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (КВЕД: 01.13); вирощування ягід, горіхів, інших плодових дерев і чагарників (КВЕД: 01.25); розведення овець і кіз (КВЕД: 01.45); розведення свійської птиці (КВЕД: 01.47); змішане сільське господарство (КВЕД: 01.50); допоміжна діяльність у рослинництві (КВЕД: 01.61); допоміжна діяльність у тваринництві (КВЕД: 01.62); виробництво м`ясних продуктів (КВЕД: 10.13). 
Отже, наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що позивач був виробником сільськогосподарської продукції у 2023 році і використовував нежитлові приміщення (пункт штучного осіменіння корів та телятник) у сільськогосподарській діяльності.
Відтак, до позивача застосовується податкова пільга, передбачена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 ПК України.
Надаючи оцінку посиланням відповідача на неподання позивачем податкової звітності у 2021, 2022, 2023 роках, суд вказує, що відповідно до пункту 8.1 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588 (далі - Порядок №1588) платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.
Пунктом 8.2 розділу VIII указаного Порядку передбачено, що об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 8.3 розділу VIII Порядку №1588 якщо у платника податків відбувається реєстрація, створення чи відкриття об`єкта оподаткування на території адміністративно-територіальної одиниці, де він не перебуває на обліку, то такий платник податків зобов`язаний стати на облік за неосновним місцем обліку у контролюючому органі за місцезнаходженням такого об`єкта у порядку, визначеному розділом VII цього Порядку.
За правилами пункту 8.4 розділу VIII Порядку №1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.
Тобто, повідомлення про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП, подається до контролюючого органу протягом 10 робочих днів з дати оформлення договору купівлі-продажу, оренди чи іншого документа на право володіння, користування або розпорядження об`єктом оподаткування. Довідник об`єктів оподаткування розміщено на офіційному сайті ДПС України.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №560/3008/19, від 15.02.2022 у справі №160/2155/20, від 01.03.2023 у справі №200/3904/21.
Матеріалами справи підтверджується факт використання позивачем у сільськогосподарській діяльності будівлі пункту штучного осіменіння корів загальною площею 110,0 кв.м та будівлі телятника загальною площею 950,2 кв.м.
При цьому, враховуючи наведені норми Порядку №1588 та позиції Верховного Суду щодо їх застосування, неподання позивачем звітності за формою №20-ОПП щодо використання таких об`єктів у власній господарській діяльності може свідчити про порушення ним норм пункту 117.1 статті 117 ПК України, однак не тягне за собою безумовного висновку щодо відсутності факту використання спірних об`єктів у сільськогосподарській діяльності.
Зважаючи на те, що нежитлові приміщення (пункт штучного осіменіння корів та телятник), які на праві власності належить позивачу є будівлями сільськогосподарського призначення та відносно позивача застосовується податкова пільга, передбачена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 ПК України, у відповідача не було правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Аналогічних висновків дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові №560/6803/24 від 09 червня 2025 року.
За таких обставин суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення №0120143-2407-0228-UA05020030000031457 та №0120141-2407-0228-UA05020030000031457 від 29.03.2024 року є протиправними та підлягають скасуванню.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Так, з огляду на результат розгляду справи та з урахуванням вказаної норми КАС України на користь позивача належить стягнути 1211,20 грн. судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області №0120143-2407-0228-UA05020030000031457 та №0120141-2407-0228-UA05020030000031457 від 29.03.2024 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ЄДРПОУ ВП 44069150).

Суддя Свентух Віталій Михайлович