Справа № 676/1131/25 
Провадження № 1-кп/676/122/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Кам`янець-Подільський
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області у складі: 
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 , його захисника, адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілої – ОСОБА_6 , її представника, адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 62024050010009675 від 10.09.2024 року та № 12024240000001336 від 13.09.2024 року по обвинуваченню  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, розлученого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого:
16 липня 2002 року вироком апеляційного суду Хмельницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки;
27 листопада 2002 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ст.304, ст.70, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, звільненого 07 липня 2006 року по відбуттю строку покарання;
20 лютого 2007 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч.3 ст.186, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років шість місяців, звільненого 04 січня 2012 року, відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 23 грудня 2011 року, на підставі ст. 82 КК України із заміною невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі 1 рік 3 місяці 6 днів на більш м`яке покарання у виді виправних робіт із відрахуванням в дохід держави 20% заробітку;
07 листопада 2018 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки чотири місяці;
15 квітня 2021 року вироком Чемеровецького районного суду Хмельницької області за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, з урахуванням вироку Хмельницького апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із конфіскацією майна, окрім житла;
24 грудня 2021 року вироком Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 70, ч.4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на шість років; 29.05.2024 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області умовно-достроково звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі для проходження військової служби за контрактом, на залишок невідбутого строку покарання 2 роки 5 місяців 6 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 189 КК України, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , 07 червня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 було призвано для проходження військової служби за контрактом (умовно-достроково звільнений для проходження військової служби в ЗСУ). 
Відповідно до положень п. 9 ст. 1, п. 1 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов?язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Відтак, з моменту прийняття на військову службу солдат ОСОБА_4 набув статусу військовослужбовця – особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов?язку – проходження військової служби.
09.06.2024 наказом № 162 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_4 призначено на посаду гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 3 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення, а також з 08 червня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків за посадою.
Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» зобов?язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов?язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов?язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Статті 129, 130, 131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов?язків, зобов?язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією проти України в Україні введений воєнний стан, правовий режим якого триває по даний час.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень;
Рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною радою України приймає Президент України. Відповідних рішень Президентом України не приймалось, таким чином, з урахуванням вищенаведеного, слід прийти до висновку, що в період з 24.02.2022 і дотепер на території України діє воєнний стан та солдат ОСОБА_4 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану.
Під час проходження військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 у відповідності до зазначеного законодавства України, зобов?язаний був свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов?язок, не допускати негідних вчинків.
Натомість, солдат ОСОБА_4 діючи всупереч інтересам військової служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України, став на шлях вчинення злочину проти встановленого порядку несення військової служби.
Так, солдат ОСОБА_4 проходячи військову службу за мобілізацією, відповідно до наказу № 162 від 09.06.2024 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) на посаді – гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 3 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог вищевказаного законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов?язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов?язків, в умовах воєнного стану, 31 липня 2024 року самовільно залишив місце виконання бойової задачі поблизу села Калинівка, Бахмутського району, Донецької області, проводив час на власний розсуд, не пов?язаний із виконанням обов?язків військової служби, чим вчинив самовільне залишення місця служби, а в подальшому не з?являвся вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, а саме до 24 вересня 2024 року (до моменту затримання у порядку ст. 208 КПК України у м. Кам?янець-Подільський за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України працівниками СУ ГУНП в Хмельницькій області), вчинене в умовах воєнного стану.
Своїми умисними діями, які виразилися у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, та нез`явленні його вчасно на службу без поважних причинвчинені тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст 407 КК України.
Крім того, ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за умисні і корисливі злочини в тому числі передбачені ст. 190 КК України, маючи на меті незаконне збагачення, в період правового режиму воєнного стану, керуючись корисливим мотивом, маючи умисел на вимагання – вимогу передачі чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, їх наслідки щодо позбавлення можливості особи на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, діючи умисно, усвідомлено посягаючи на чужу власність, передбачаючи спричинення матеріальної шкоди і бажаючи завдати таку шкоду, вирішив незаконно збагатитись шляхом вимагання грошових від своєї дружини ОСОБА_6 .
Зметою отримання грошових коштів від потерпілої, останній вирішив використати надуману ним ситуацію, що нібито ОСОБА_6 заборгувала йому грошові кошти в сумі 10000 доларів США.
Так, 20 липня 2024 року близько 11 год. 05 хв. ОСОБА_4 реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на вимагання та отримання грошових коштів злочинним шляхом, здійснив телефонний дзвінок до своєї дружини ОСОБА_6 , під час чого використовуючи надуманий ним привід, повторно, в умовах воєнного стану, висунув потерпілій вимогу у передачі йому грошових коштів в сумі 10000 доларів США, в якості боргу. При цьому ОСОБА_4 застосовуючи до ОСОБА_6 психологічний тиск, який виражався у висловленні в її адресу погроз фізичною розправою, підкреслюючи їх власним авторитетом, повідомив потерпілій, що у разі не надання йому грошових коштів в сумі 10000 доларів США, останній шляхом підпалу знищить майно належне її бабі ОСОБА_8 , а саме приміщення торгівельного кіоску № НОМЕР_2 р по АДРЕСА_3 , на що потерпіла ОСОБА_6 сприйняла їх як реальні, побоюючись за своє життя та здоров?я.
В подальшому, ОСОБА_4 починаючи із 20 липня 2024 року по 24 вересня 2024 року здійснив ряд телефонних дзвінків до потерпілої ОСОБА_6 , під час яких використовуючи психологічний тиск, примушував останню до передачі нею грошових коштів в сумі 10000 доларів США, на що остання вимушено погодилась на передачу таких коштів, так як реально побоювалась за своє життя і здоров?я, а також вчинення останнім дій спрямованих на пошкодження майна її баби.
24 вересня 2024 року близько 10 год. 20 хв. потерпіла ОСОБА_6 , діючи за вказівкою ОСОБА_4 прибула у двір будинку АДРЕСА_2 , де на виконання вказівок ОСОБА_4 передала частину грошових коштів в сумі 4000 доларів США водію служби таксі «Вольта» - ОСОБА_9 , який не був обізнаний про злочинні наміри ОСОБА_4 , та який мав передати вказані грошові кошти ОСОБА_4 .
Своїми умисними діями, які виразилися у вимозі передачі чужого майна (вимагання) поєднаною із погрозою знищення майна близьких родичів потерпілого, вчинено повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 189 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 по епізоду за ч.5 ст. 407 КК України, вину у вчиненому правопорушенні не визнав, суду пояснив, що на початку червня 2024 року до ДУ «81 виправна колонія» прибули представники військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 окрема мотопіхотна бригада), з якими підписав контракт на проходження військової служби та був направлений на навчання до НОМЕР_4 окремої штурмової бригади. Після завершення навчання був направлений для виконання першого бойового завдання в Донецьку область, де підрозділ виконував завдання із захисту суверенітету України. В подальшому, в районі села Калинівка отримав контузію внаслідок мінометного обстрілу. Продовжував здійснювати завдання із ввіреним йому особовим складом. У зв`язку з реальною загрозою життю та здоров`ю особового складу, разом із групою був змушений самостійно залишити позиції. Повідомив командира, що відмовляється від подальшого проходження служби у складі НОМЕР_3 бригади, склав та здав зброю, а також повідомив про намір повернутися додому, на що отримав усний дозвіл командира. В подальшому, будучи за місцем проживання працівники Військової служби правопорядку намагалися його направити для проходження служби у 56 бригаду, від чого відмовився, водночас зазначав, що готовий проходити службу в будь-якому іншому підрозділі Збройних Сил України. 
По епізоду за ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав частково та суду пояснив, що з потерпілою ОСОБА_6 прожив у шлюбі близько 15 років, від якого має двох дітей. Так, орієнтовно в 2019-2020 роках здійснював догляд за власною тіткою ОСОБА_10 , яка потребувала сторонньої допомоги. Цю допомогу продовжувала здійснювати його дружина, оскільки упродовж 2023-2024 року знаходився у місцях позбавлення волі. Грошові кошти на утримання сім`ї та тітки перераховували його знайомі, на банківську картку дружини, всього близько 200 000 грн. Згодом тітка запропонувала переписати належну їй квартиру на нього, однак через наявність заборгованості за виконавчим провадженням, відмовився від такого оформлення. У зв`язку з цим, було вирішено оформити квартиру шляхом договору дарування на дружину – ОСОБА_6 . Для цього звернувся по допомогу до знайомого ОСОБА_11 , який допоміг з оформленням документів, а також надав дружині 1 000 доларів США для оплати витрат, пов`язаних з їх оформленням. Після смерті тітки у 2024 році стосунки між ним та дружиною погіршилися: вона перестала приїжджати до нього та повідомила про намір припинити подружні відносини. Вважає, що оскільки дружина стала власником квартири, яка належала його власній тітці, то йому мала б належати частка в ній. Так як у нього існували борги, які в тому числі утворилися внаслідок утримання сім`ї (утримання тітки, переоформлення документів на квартиру), про їх наявність повідомив дружину та вважаючи, що між ними наявні цивільно-правові зобов`язання він вимагав у потерпілої частину грошових коштів за подаровану квартиру. Вважає, що стороною обвинувачення не вірно кваліфіковано його дії за ч. 4 ст. 189 КК України, а в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 КК України. 

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України та ч. 4 ст. 189 КК України, повністю підтверджується у судовому засіданні показами потерпілої, свідків та дослідженими матеріалами кримінального провадження.
Так, потерпіла ОСОБА_6 суду пояснила, що у 2011 році зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 , у якому народилося двоє дітей. Під час перебування ОСОБА_4 у місцях позбавлення волі кошти на утримання дітей передавалися ним на банківську картку через третіх осіб. В родині ОСОБА_12 була рідна тітка ОСОБА_13 за якою обвинувачений здійснював догляд у період часу між відбуваннями покарань в місцях позбавлення волі. На час його ув`язнення продовжувала здійснюввти догляд за його тіткою, яка хотіла подарувати квартиру за адресою АДРЕСА_4 їхньому молодшому сину ОСОБА_14 . У зв`язку з тим, що син на той час був неповнолітнім, право власності на вказану квартиру оформила на себе за договором дарування від 12.07.2023 року. У здійсненні цієї процедури сприяв знайомий ОСОБА_4 – ОСОБА_15 , при цьому безпосередньо ОСОБА_4 передав грошові кошти у сумі 500 доларів США на переоформлення документів. Після смерті тітки у 2024 році, ОСОБА_4 , ще будучи засудженим почав вимагати віддати йому 10 000 доларів США, при цьому запропонував продати квартиру і з цих коштів дати йому цю суму, погрожуючи у разі відмови підпалити автомобіль батьків та торговельний кіоск на ринку. В червні 2024 року подала оголошення про продаж квартири. Після приїзду ОСОБА_4 до м. Кам`янець-Подільський конфлікти продовжились, один з таких відбувся у людному місці і завершився її побиттям. Надалі, після того як ОСОБА_4 було оголошено у розшук у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, він у телефонному режимі продовжив вимагати грошові кошти, спочатку у розмірі 10 000 доларів США, а згодом – у меншій сумі. Під час кожної розмови він висловлював погрози, у тому числі погрози фізичної розправи щодо всіх членів родини. У зв`язку з чим звернулася за захистом до правоохоронних органів. При цьому ОСОБА_4 повідомив, що його не цікавить, де саме вона має взяти грошові кошти, зазначивши, що передача коштів має відбутись методом обміну з таксистом – таксист передає розписку про отримання коштів і забирає їх. Зазначає, що будь-яких коштів у ОСОБА_4 не позичала, перед ним у неї відсутні будь-які цивільно-правові зобов`язання, тому дії обвинуваченого щодо передачі йому грошових коштів в сумі 10 тисяч доларів США розцінює, як вимагання з погрозою заподіяння насильства щодо неї та знищення майна родини.
Свідок ОСОБА_16 (батько обвинуваченого), в судовому засіданні повідомив, що син ОСОБА_4 доглядав свою тітку ОСОБА_17 , до того часу, поки його не засудили до позбавлення волі, вже коли він був у Вінницькій колонії, просив батьків надсилати гроші його дружині ОСОБА_18 в тому числі, і для оформлення квартири, яку вона переоформила, як подарунок від ОСОБА_19 . Між ОСОБА_20 та ОСОБА_18 була домовленість, що з продажу квартири остання має віддати йому 10 тис. дол., для закриття боргів. 
Свідок ОСОБА_21 (мати обвинуваченого) в судовому засіданні повідомила, що з ОСОБА_6 , колишньою невісткою мала неприязні відносини, натомість з ОСОБА_10 – своєю двоюрідною сестрою, відносини були хороші. Так, як остання була хвора, до 2021 року ОСОБА_22 здійснював за нею догляд, за що вона хотіла віддячити йому квартирою, але оскільки в період переоформлення він перебував в місцях позбавлення волі, то ріелтор порадив оформити квартиру на потерпілу, в разі їх розлучення, невістка ОСОБА_18 , повинна була продати цю квартиру і віддати йому половину коштів. Також, після того, як ОСОБА_4 засудили до позбавлення волі, щомісяця переказувала за проханням сина, кошти на карту ОСОБА_18 в сумі приблизно 10 тис. дол. 
Свідок ОСОБА_23 , в судовому засіданні повідомив, що з ОСОБА_20 знайомий тривалий проміжок часу. Допомагав сім`ї ОСОБА_12 в переоформленні документів на трьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_4 , де власником була його тітка. Переконавшись, що тітка це робить з власної волі, без тиску з чийого небудь боку, порадив їм оформити цей правочин через договір дарування на дружину ОСОБА_24 – ОСОБА_6 , враховуючи те, що ОСОБА_24 раніше був неодноразово судимий та відносно нього відкрито ряд виконавчих проваджень. В подальшому, допоміг ОСОБА_6 в здійсненні цього правочину, зокрема в оформленні технічного паспорту, експертної оцінки та порадив нотаріуса. 
Свідок ОСОБА_25 (матір потерпілої), в судовому засіданні повідомила, що квартира, що по АДРЕСА_4 , належала тітці колишнього зятя – ОСОБА_26 , яка мала дружні відносини з потерпілою, остання її доглядала та підтримувала, в знак вдячності тітка обіцяла залишити квартиру ОСОБА_14 , меньшому синові ОСОБА_4 та ОСОБА_27 . Після того, як оформили договір дарування, ОСОБА_22 вимагав продати квартиру, бо йому потрібні були кошти, спочатку це було в спокійному тоні, але з кожним разом психологічний тиск та погрози ставали частішими. Неодноразово, під час телефонної розмови її доньки з колишнім зятем, через гучномовець чула погрози «я тебе вб`ю», «повириваю ноги та повідбиваю руки», «ти будеш перша, а твоя мама друга», також говорив, що забере дітей, особисто погрожував спалити кіоск на ринку та автомобіль, якщо йому не дадуть 10 тис. доларів. 

Вина ОСОБА_4 по епізоду кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме: 
Повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 28.08.2024 (т. 6 а.с. 6-7) т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якого зафіксовано, що 01.08.24 року близько 14:00 під час перевірки особового складу, командиром підрозділу виявлено відсутність військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 . Розшукові заходи організовані командуванням військової частини результатів не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, особиста зброя знаходиться в підрозділі під охороною. Таким чином, виявлено, що в діях солдата ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. 
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.05.2024 (т. 6 а.с. 10-13) ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 умовно-достроково звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі за вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24.12.2021 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 190, ч.1 ст. 70,ч.4 ст. 70 КК України, для проходження військової служби за контрактом, як особу, яка виявила бажання проходити військову службу за контрактом, на залишок невідбутого строку покарання 2 роки 5 місяців 6 днів.
З матеріалів службового розслідування (т 6 а.с.46-78), проведеного відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 01.08.2024 року №885 "Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_5 , гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 3 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 ", вбачається, що рапортом від 01.08.2024 повідомлено про те, що 31.07.2024 року ОСОБА_4 з іншими військовослужбовцями покинули місце виконання бойової задачі у с. Калинівка, на зв`язок не виходили та телефонні дзвінки не відповідали. Зброя та інвентарне майно закріплене за військовослужбовцями залишилось в підрозділі. Також призупинено нарахування грошового забезпечення. Доповіддю про факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцями військової частини НОМЕР_5 № 5413 від 01.08.2024 ОСОБА_4 о 06:00 31.07.2024 здійснив факт самовільного залишення військової частини з бойового завдання у АДРЕСА_1 . Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 01.08.2024 №885 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_4 . В поясненні військовослужбовців ОСОБА_28 та ОСОБА_29 підтверджється факт самовільного залишення ОСОБА_4 зони бойових дій та відмова вийти на позицію. Витягом з наказу № 162 від 09.06.2024 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення, та вважати таким, що з 08 червня 2024 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «солдат», ВОС – 103061А, з посадовим окладом, преміями та надбавками. Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_5 № 205 від 23.07.2024 солдата ОСОБА_4 вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків у службове відрядження з військової частини НОМЕР_1 . Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_5 №214 від 01.08.2024 солдата ОСОБА_4 знято з усіх видів забезпечення на підставі довідки-доповіді за вих. № 5413 від 01.08.2024. Контрактом підписаним ОСОБА_4 та Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. Висновком службової характеристики солдат ОСОБА_4 займаній посаді відповідає. Згідно медичної характеристики солдат ОСОБА_4 хронічними хворобами не хворіє, під диспансерним наглядом нарколога та психіатра не перебуває, алергологічний анамнез не обтяжений, огляд провести немає можливості по причині самовільного залишення частини. Згідно висновку з Акту проведення службового розслідування в діях солдата ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Наказом №1212 від 01.09.2024 службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_4 вважати завершеним.
Суд приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 4 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, та нез`явленні його вчасно на службу без поважних причин, вчинені тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Твередження сторони захисту про те, що вказане правопорушення ОСОБА_4 вчинив в ході реальної загрози його життю не знайшли свого підтвердження в ході досудового та судового слідства та спростовано дослідженими вищезазначеними письмовими доказами.

Вина ОСОБА_4 по епізоду кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:
Протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.09.24 року (т. 3 а.с. 15), з якої вбачається, що ОСОБА_6 звернулась до правоохоронних органів з заявою, що починаючи з липня 2024 року ОСОБА_4 під надуманим приводом, погрожуючи застосуванням насильства та фізичною розправою, неодноразово вимагав у неї грошові кошти у розмірі 10 тис. доларів США.
Протоколом огляду речових доказів з додатками від 23.09.2024 року (т. 3 а.с. 24-26), зафіксована телефонна розмова між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , де обвинувачений повідомляє, що через тиждень його батько приїде забрати автомобіль, гроші, документи та права. Він наполягає на отриманні коштів і встановив термін у тиждень. У ході розмови ОСОБА_4 поводиться агресивно, робить погрози щодо майна співрозмовниці та її родини (квартира, автомобіль, кіоск), заперечуючи при цьому, що погрожує, і вимагає виконання своїх умов.
Протоколом виготовлення несправжніх (спеціальних імітаційних) засобів візуально схожих на грошові кошти від 23.09.2024 (т. 4 а.с.41), на виконання доручення прокурора, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №12024240000001336 за допомогою комп`ютера виготовлено 40 (сорок) купюр, що імітують кожну банкноту, номіналом у 100 доларів США, серії КВ 46279860І, також розмір кожної несправжньої купюри – 155*65мм, крім того, ці купюри не мають жодних захисних знаків. 
Заявою від ОСОБА_6 на ім`я начальника УСБУ у Хмельницькій області (т. 4 а.с.40), підтверджується добровільна передача власних грошових коштів у розмірі 200 доларів США на проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, з подальшою передачею ОСОБА_4 або іншим особам за його вказівкою. 
Протоколом огляду грошових коштів, які будуть використані під час проведення НСРД – контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 24.09.2024 (т. 4 а.с.24-39), в службовому автомобілі УСБУ у Хмельницькій області, за адресою в м. Кам`янець-Подільський по вул. Драй-Хмари, 7, в присутності понятих здійснено огляд та ідентифікацію грошових коштів в загальній сумі 200 доларів США купюрами номіналом 100 в кількості 2 штуки серії КІ06118492А та FB56478613В та імітаційних засобів на загальну суму 3800 доларів США, будуть використані під час проведення НСРД.
Протоколом особистого огляду заявника та видачі йому грошових коштів від 24.09.2024 (т. 4 а.с.44-45), в м. Кам`янець-Подільський у присутності понятих, в ході особистого огляду потерпілої ОСОБА_6 , встановлено, що остання одягнута в футболку оранжево-чорного кольору та джинсові шорти, має при собі жіночу шкіряну сумку чорного кольору та телефон марки «Samsung», який поміщений в рожевий чехол з блискітками. ОСОБА_6 вручено заздалегідь ідентифіковані грошові кошти в загальній сумі 200 доларів США купюрами номіналом 100 в кількості 2 штуки серії КІ06118492А та FB56478613В та імітаційних засобів на загальну суму 3800 доларів США. Вище вказані грошові кошти загорнуті в листок паперу білого кольору формату А4, який обтягнутий кольоровими резинками, обвинувачена помістила в кишеню чорної шкіряної сумки, яку мала при собі. 
Протоколом особистого огляду після проведення НСРД від 24.09.2024 (т. 4 а.с. 46-47), в м. Кам`янець-Подільський у присутності понятих, в ході огляду встановлено, що ОСОБА_6 одягнута в футболку оранжево-чорного кольору та джинсові шорти. Після проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 видала подвійний листок паперу із зошита в клітинку на якому міститься розписка від ОСОБА_4 , з текстом, що підтверджує отримання останнім коштів від заявниці в розмірі 20 тисяч доларів США, та те, що більше претензій до неї не немає.
Власноручно написаною обвинуваченим ОСОБА_4 розпискою, яку потерпіла ОСОБА_6 добровільно видала слідчому (т. 4 а.с. 48-49) та яка відповідно вимог ст. 357 КПК України була оглянута в судовому засіданні. Зазначеною розпискою, обвинувачений взяв кошти у ОСОБА_6 в сумі 20 тисяч доларів США за квартиру, яка знаходиться по АДРЕСА_5 . Претензій до ОСОБА_6 не має. Розписка написана та підписана власноруч ОСОБА_4 .
Протоколом огляду від 24.09.2024 з додатками (т. 3 а.с. 119-120), оглянуто автомобіль марки «Nissan Leaf» д.н.з НОМЕР_6 , за участю ОСОБА_9 , який є власником транспортного засобу і надав добровільну згоду на проведення огляду, а також за участю понятих. Автомобіль сірого кольору, знаходиться за адресою м. Кам`янець-Подільський, на перехресті вулиць Драй-Хмари та Лесі Українки, поруч з будинком №52 по вул. Лесі Українки. В автомобілі на передньому сидінні виявлено паперовий згорток з паперу формату А4, в якому знаходяться грошові кошти в сумі 4 000 доларів США, а саме 40 купюр номіналом 100 доларів США кожна, дві купюри серії КІ06118492А та FB56478613В, тридцять вісім купюр імітаційні з однією серією та номером КВ46279860І. Дві купюри номіналом 100 доларів США, вилучено та поміщено до конверту № CRI1215781, який підписано та опечатано, інші 38 купюр номіналом 100 доларів США, вилучено та поміщено до конверту № CRI1215780, який підписано та опечатано.
Згідно дослідженого під час судового розгляду протоколу обшуку від 24.09.2024 (т. 3 а.с. 133-141) з додатками, за участі понятих у домоволодінні за адресою АДРЕСА_6 , де проживав обвинувачений при вході до коридора знаходиться диван чорного кольору під яким виявлено мобільний телефон ОСОБА_30 марки «Tecno» модель «В66» синього кольору, IMEI1: НОМЕР_7 , IMEI2: НОМЕР_8 , VC:532377, D/N: НОМЕР_9 , який поміщено до сейф-пакету №7372588.
Протоколом про результат контролю за вчиненням злочину від 24.09.2024 (т. 4 а.с. 54-56), за участі двох понятих, 24.09.24 о 09 год. 06 хв. в м. Кам`янці-Подільському по вул. Драй-Хмари, 7 розпочато огляд грошових коштів в загальній сумі 200 доларів США купюрами номіналом 100 в кількості 2 штуки, серії КІ06118492А та FB56478613В та імітаційних засобів на загальну суму 3800 доларів США. Огляд грошових купюр та імітаційних засобів було проведено з фіксацією шляхом сканування та подальшого роздрукування. Зазначені кошти та імітаційні засоби використовувались під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії – контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту з метою перевірки дійсних намірів осіб та спостереження за їх поведінкою. 24.09.2024 о 09 год. 21 хв. огляд та вручення грошових коштів було завершено. У період з 09 год. 23 хв. по 09 год. 31 хв. проведено огляд заявниці ОСОБА_6 , під час якого встановлено її зовнішній вигляд та наявні при ній особисті речі. Після огляду ОСОБА_6 попрямувала до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_7 . О 09 год. 38 хв. вона повідомила ОСОБА_4 через месенджер «WhatsApp», що грошові кошти знаходяться у неї вдома.О 09 год. 45 хв. ОСОБА_4 зателефонував ОСОБА_9 та попросив його заїхати до нього і забрати розписку. О 10 год. 07 хв. ОСОБА_9 на автомобілі марки «Nissan» прибув до місця перебування ОСОБА_4 , де отримав власноруч підготовлену розписку, після чого попрямував до місця проживання ОСОБА_6 . Під час зустрічі ОСОБА_9 передав ОСОБА_6 розписку, а ОСОБА_6 передала ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США для подальшої передачі ОСОБА_4 . Після передачі грошових коштів ОСОБА_4 , який перебував за адресою: м. Кам`янець-Подільський, пров. Попова, буд. 1, було затримано співробітниками СБУ. О 10 год. 25 хв. у службовому автомобілі УСБУ у Хмельницькій області, припаркованому за адресою: м. Кам`янець-Подільський, вул. Драй Хмари, буд. 7, проведено огляд ОСОБА_6 в ході якого, остання видала записку власноруч написану ОСОБА_4 , о 10 год. 31 хв. огляд заявниці завершено.
Даними протоколу про хід та результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії – зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 30.09.2024 року з додатками (т. 4 а.с. 57–63) зафіксовано телефонні розмови між ОСОБА_4 та ОСОБА_21 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , які мали місце у період з 19.09.2024 року по 24.09.2024 року. Так, у телефонній розмові, що відбулася 19.09.2024 року о 17 год. 03 хв., ОСОБА_4 повідомляє ОСОБА_21 , яка є його матір`ю, про прибуття до місця проживання ОСОБА_6 двох автомобілів з особами, які вимагали передати ключі від будинку, при цьому обговорюється питання надання ОСОБА_6 строку 3–4 дні для передачі грошових коштів ОСОБА_4 , а ОСОБА_21 висловлює занепокоєння щодо можливого вилучення у невістки та її родичів ключів, документів та іншого майна. У телефонній розмові, що мала місце 19.09.2024 року о 17 год. 12 хв., ОСОБА_4 повідомляє ОСОБА_33 , що щойно спілкувався з іншою особою, ймовірно ОСОБА_6 , яка просила надати їй 3–4 дні, при цьому йдеться про передачу грошових коштів, зазначається сума та обговорюється порядок їх передачі частинами після надання часу для збору коштів. У телефонній розмові, що відбулася 24.09.2024 року о 09 год. 45 хв., ОСОБА_4 звертається до ОСОБА_34 з проханням приїхати та забрати розписку, зазначаючи, що вона готова до передачі, на що ОСОБА_35 повідомляє про можливість прибути протягом 15 хвилин, а ОСОБА_4 підтверджує очікування. У подальшій телефонній розмові, що мала місце 24.09.2024 року о 10 год. 16 хв., ОСОБА_35 повідомляє ОСОБА_4 , що прямує до місця зустрічі та буде за декілька хвилин, на що ОСОБА_4 підтверджує отриману інформацію та погоджується чекати.
Даними протоколу про хід та результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії – аудіо-, відеоконтролю особи від 30.09.2024 року з додатками (т. 4 а.с. 64–79) зафіксовано телефонні розмови між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які мали місце 19.09.2024 року та 24.09.2024 року. Так, у телефонній розмові, що відбулася 19.09.2024 року о 11 год. 57 хв., між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обговорювалися питання, пов`язані з грошовими зобов`язаннями, квартирою та переоформленням майна, при цьому ОСОБА_4 вимагав від ОСОБА_6 передачі грошових коштів у сумі 4 тисячі доларів США, мотивуючи свої вимоги витратами на переоформлення квартири та раніше переданими коштами, наполягаючи на тому, що квартира належить його родині та що він має право вимагати грошові кошти або продаж зазначеної квартири. ОСОБА_6 у відповідь повідомляла про відсутність у неї грошових коштів, відмовлялася продавати квартиру, зазначаючи, що вона є її житлом та житлом її дітей, не визнавала обов`язку передачі коштів ОСОБА_4 та не погоджувалася з його вимогами, при цьому між сторонами виник конфлікт, розмова супроводжувалася взаємними звинуваченнями, образами та використанням нецензурної лексики, а домовленостей щодо передачі коштів або продажу квартири досягнуто не було. У подальшій телефонній розмові, що мала місце 19.09.2024 року о 16 год. 36 хв., ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_4 з приводу дзвінків сторонніх осіб, які, за її словами, висловлювали до неї претензії, на що ОСОБА_4 підтвердив свою обізнаність із зазначеною ситуацією та повідомив про наявність у нього боргових зобов`язань перед третіми особами, наполягаючи на тому, що ОСОБА_6 повинна передати йому грошові кошти або квартиру з метою вирішення його фінансових питань. ОСОБА_6 знову зазначала, що не має коштів, відмовлялася передавати квартиру або брати на себе відповідальність за борги ОСОБА_4 , наголошуючи на наявності у неї дітей, при цьому розмова проходила в конфліктній формі з підвищенням тону та використанням нецензурної лексики, а питання передачі коштів або майна залишилося невирішеним. У телефонній розмові, що відбулася 19.09.2024 року о 16 год. 50 хв., ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_4 надати їй додатковий час строком 3–4 дні для пошуку грошових коштів, на що ОСОБА_4 висловлював недовіру до можливості отримання коштів у зазначений строк, повідомляв про тиск з боку третіх осіб та наявність у нього значних боргів, зазначаючи, що ситуація ускладнилася через дії ОСОБА_6 , тоді як остання наполягала на неможливості зібрати необхідну суму у короткий строк та заперечувала покладення на неї відповідальності за борги ОСОБА_4 , при цьому домовленостей щодо строків та способу передачі коштів досягнуто не було. У телефонній розмові, що мала місце 19.09.2024 року о 17 год. 09 хв., ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_6 , що вважає єдиним можливим варіантом вирішення ситуації передачу йому грошових коштів, після чого він зможе врегулювати питання зі своїми кредиторами, наполягаючи на сумі 4 тисячі доларів США та допускаючи можливість отримання меншої суми у розмірі 3 тисяч доларів США, водночас продовжуючи вимагати негайного вирішення питання, тоді як ОСОБА_6 знову повідомила про відсутність у неї коштів та необхідність надання їй більшого часу, відмовляючись брати на себе відповідальність за фінансові зобов`язання ОСОБА_4 , при цьому домовленостей між сторонами досягнуто не було. У телефонних розмовах, що мали місце 24.09.2024 року о 09 год. 38 хв. та о 09 год. 42 хв., ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_4 про наявність у неї при собі грошових коштів, на що ОСОБА_4 поцікавився її місцезнаходженням та запропонував увімкнути відеозв`язок, повідомивши при цьому, що оформить розписку та направить до неї особу для отримання коштів, а ОСОБА_6 уточнила, хто саме має прибути для їх отримання, на що ОСОБА_4 пояснив, що повідомить третій особі місце передачі коштів, при цьому деталі передачі остаточно узгоджені не були. У телефонній розмові, що відбулася 24.09.2024 року о 10 год. 10 хв., з`ясовувалося місцезнаходження ОСОБА_6 , яка прямувала до магазину «Orion», при цьому було узгоджено, що до неї підійде третя особа, якій необхідно передати грошові кошти. Ця ж розмова зафіксована на відеозаписі «61155A_240924_101328-240924_101624_ch1», який здійснювала сама ж ОСОБА_6 . На дорозі біля ОСОБА_6 зупинився автомобіль темного кольору, водій якого опустив переднє пасажирське скло та передав їй листок паперу. ОСОБА_6 повідомила, що прочитає написане. ОСОБА_6 дістала з сумки грошові кошти, загорнуті в папір білого кольору, та передала їх водієві автомобіля. Останній взяв згорток та поклав його на переднє пасажирське сидіння.
Протоколом огляду речей та документів від 01.10.2024 з додатками (т.3 а.с. 148-176), проведено огляд мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_4 марки «Tecno» модель «В66» синього кольору, IMEI1: НОМЕР_7 , IMEI2: НОМЕР_8 , в якому наявна сім-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» з маркуванням НОМЕР_10 , ( НОМЕР_11 ), телефон розблоковано за допомогою пароля « НОМЕР_12 ». В подальшому при огляді «журналу дзвінків» виявлено записи, щодо вхідних, вихідних та пропущених дзвінків з мобільного телефону. Також в мобільному телефоні виявлено інстальовано додаток «WhatsApp», в якому наявні листування та дзвінки, в тому числі і з потерпілою ОСОБА_6 .
Сукупність досліджених доказів свідчить про доведеність вини ОСОБА_4 у вимозі передачі чужого майна (вимагання), поєднаною з погрозою знищення майна близьких родичів потерпілого, в умовах воєнного стану.
Щодо посилання строни захисту на те, що між подружжям ОСОБА_12 виникли цивільно-правові зобов`язання внаслідок дарування рідною тіткою обвинуваченого квартири потерпілій та надання обвинуваченим коштів для утримання тітки та оформлення документів на квартиру, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) майно у власність безоплатно.
Згідно з ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунка, якщо інше не встановлено договором.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, майно, набуте одним із подружжя на підставі договору дарування, є його особистою приватною власністю та не входить до складу спільного сумісного майна подружжя.
Отже, зазначена квартира є особистою приватною власністю потерпілої, а обвинувачений не є її співвласником та не має жодних речових прав на вказане майно.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений “лише хотів повернути своє”, суд оцінює критично, оскільки матеріалами справи не підтверджено наявність у нього будь-якого права власності або іншого законного титулу на зазначене майно. Факт надання ним у минулому грошових коштів на побутові потреби або оформлення документів не створює у нього речового права на квартиру, яка була подарована потерпілій третьою особою.
Крім того, навіть у випадку існування між сторонами майнових чи фінансових зобов`язань, такі відносини підлягають вирішенню у цивільно-правовому порядку. Водночас, як установлено судом, вимоги обвинуваченого супроводжувалися погрозами фізичною розправою та іншим протиправним тиском, що виключає їх правомірність та свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.
Суд також виходить з усталеної практики Верховного Суду, відповідно до якої наявність між сторонами цивільно-правових відносин або спору не виключає складу вимагання, якщо вимога передачі майна або коштів супроводжується погрозами чи іншим незаконним впливом. Ця правова позиція підтверджується висновками судової практики, зокрема узагальненнями судових висновків Верховного Суду, що майно, набуте одним із подружжя за умови дарування, не підлягає розподілу як спільне майно подружжя та залишається особистою приватною власністю особи, якій воно подароване, зокрема у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 759/18856/19, прямо зазначає, що майно, набуте на підставі договору дарування, відповідно до ст. 57 СК України є особистою власністю (не спільною). У справі № 761/36366/19 від 10.04.2024 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду встановив, що майно, набуте на підставі договору дарування (зокрема квартира), не може бути визнане спільною сумісною власністю без законних підстав і збережує статус особистої приватної власності особи, якій воно подароване.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року передбачено, що при розмежуванні вимагання і злочину, передбаченого ст. 355 КК України (примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань), треба виходити з того, що при вимаганні винна особа керується корисливим умислом на заволодіння не належним їй майном чи правом на таке майно або бажає вчинення на її користь дій майнового характеру.
Застосування погроз чи насильства без такого умислу з метою примусити потерпілого до виконання чи невиконання цивільно-правового зобов`язання належить кваліфікувати за відповідною частиною статті 355 КК України. При цьому слід мати на увазі, що відповідальність за цією статтею може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством. Предметом такого зобов`язання можуть бути гроші, майно, послуги, результати творчості тощо.
Вимога виконати (не виконати) зобов`язання, що виникло на підставах, не передбачених чинним законодавством, або неіснуюче зобов`язання, або зобов`язання з невизначеним предметом, а так само використання факту існуючого зобов`язання для заволодіння майном, правом на майно або для вчинення дій майнового характеру, які ним не передбачені, належить кваліфікувати як вимагання.
Не є вимаганням (стаття 189 КК) примушування особи до оплати (вимоги оплати) наданих їй за угодою чи домовленістю послуг, наприклад: з перевезення особи чи майна, оплати переданого особі майна чи виконаних на її користь робіт тощо. Такі дії за наявності для того підстав мають кваліфікуватись як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові ККС ВС від 25.10.2022 року в справі № 303/3224/20, якою передбачено, що якщо згідно з обвинувальним висновком особа обвинувачується у вчиненні вимагання (ст. 189 КК України), а з обставин кримінального провадження випливає, що потерпілий мав заборгованість перед обвинуваченим, яку останній вимагав повернути, застосовуючи при цьому насильство або погрозу його застосування, судам належить перевірити у вчиненому наявність/відсутність ознак примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань (ст. 355 КК України), здійснюючи розмежування вказаних вище суміжних складів кримінальних правопорушень. Зокрема, суди повинні встановити, якими мотивами керувався обвинувачений, вимагаючи в потерпілого передати майно з погрозою вбивства, чи було в потерпілого цивільно-правове зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством, яке намагався примусити виконати обвинувачений. 
Також, варто зауважити, що відповідно до ст. 509 ЦК України цивільно-правове зобов`язання це – правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу сплатити гроші тощо) або утриматись від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Так, зобов`язання виникають з таких підстав: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
У судовому засіданні встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_6 у період спільного сімейного життя мали місце фінансові відносини, пов`язані з використанням грошових коштів на спільні побутові потреби, погашення кредитних зобов`язань та інші витрати сім`ї. З пояснень самого обвинуваченого вбачається, що частина коштів, зокрема 1000 доларів США, була ним добровільно передана для переоформлення квартири з тітки на дружину з огляду на наявність у нього виконавчих проваджень та ризик звернення стягнення на майно у разі оформлення права власності на нього.
Разом з тим, після припинення фактичних сімейних відносин обвинувачений ОСОБА_4 почав вимагати від потерпілої повернення грошових коштів, які, за встановленими судом обставинами, не мали ознак боргових зобов`язань, не були оформлені розписками чи іншими документами та передавалися добровільно в межах сімейних відносин.
Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, підтверджується послідовними показами потерпілої, яка пояснила обставини висування до неї вимог щодо передачі грошових коштів, а також характер психологічного тиску, який на неї здійснювався. Її показання узгоджуються та об`єктивно підтверджуються матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій.
Так, з протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 у телефонних розмовах систематично наполягав на передачі йому грошових коштів у визначеній ним сумі, пов`язував виконання своїх вимог із вирішенням проблем із третіми особами, координував дії щодо залучення інших осіб для отримання коштів та обговорював порядок і спосіб їх передачі, що свідчить про умисний, цілеспрямований характер його дій.
Доводи обвинуваченого про те, що його дії були спрямовані виключно на повернення власних коштів, суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються як зібраними доказами, так і його ж поясненнями щодо добровільності передачі коштів під час сімейного життя. Сам факт відсутності у потерпілої зобов`язання щодо повернення коштів виключає правомірність вимог обвинуваченого.
Суд також бере до уваги, що вимоги обвинуваченого супроводжувалися психологічним тиском, конфліктною формою спілкування, залученням сторонніх осіб та створенням для потерпілої ситуації вимушеності, що в сукупності утворює склад вимагання, передбачений ч. 4 ст. 189 КК України.
Оцінюючи доводи сторони захисту про недопустимість доказу у вигляді оптичного носія інформації (DVD-R диска) з аудіозаписом телефонної розмови від 20.07.2024 року між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому законом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 99 КПК України, матеріальними носіями інформації є, зокрема, електронні носії, на яких зафіксовано відомості, що можуть бути використані як докази.
Щодо доводів про те, що диск є копією, а не оригіналом, сам по собі факт подання аудіозапису на окремому цифровому носії не свідчить про його недопустимість. КПК України не містить вимоги про подання виключно “оригінального” цифрового носія, а допустимість такого доказу визначається його змістом, походженням та відсутністю ознак фальсифікації.
Аналогічна правова позиція викладена у практиці Верховного Суду, який зазначає, що копія електронного (цифрового) доказу є допустимою, якщо сторона захисту не доведе її монтаж, спотворення або фальсифікацію, а зміст такого доказу підтверджується іншими матеріалами провадження (зокрема, постанови ККС ВС у справах щодо допустимості електронних доказів).
Стороною захисту у даному кримінальному провадженні не надано жодних доказів, які б свідчили про зміну, монтаж або підробку аудіозапису, а також не заявлено клопотань про проведення відповідної експертизи, що суд оцінює як відсутність обґрунтованих сумнівів у його автентичності.
Щодо доводів про те, що запис здійснено до внесення відомостей до ЄРДР, суд зазначає, що фіксація телефонної розмови особою, яка є безпосереднім учасником цієї розмови, здійснюється у приватному порядку та не є негласною слідчою (розшуковою) дією у розумінні глави 21 КПК України. Відтак, така фіксація не потребує попереднього внесення відомостей до ЄРДР або отримання дозволу слідчого судді.
Ця позиція неодноразово підтверджувалася Верховним Судом, який вказував, що запис власної розмови її учасником не порушує вимог КПК України та може використовуватися як доказ, незалежно від моменту реєстрації кримінального провадження, за умови оцінки його у сукупності з іншими доказами.
Щодо доводів про невстановленість ініціатора дзвінка та «виривання з контексту». Посилання сторони захисту на те, що невідомо, хто саме ініціював телефонний дзвінок, не мають правового значення для оцінки допустимості доказу, оскільки юридично значущим є зміст зафіксованих висловлювань, а не технічні обставини встановлення з`єднання.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що визначальним для кваліфікації дій є характер висловлених вимог і погроз, а не факт ініціювання розмови тією чи іншою стороною.
Доводи про виривання фрагментів з контексту мають припущений характер і не підтверджені жодними об`єктивними даними. Відповідно до ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин, при цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Оцінюючи доводи сторони захисту про недопустимість доказів, отриманих у результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії – контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 КПК України контроль за вчиненням злочину допускається з метою фіксації та документування злочинної діяльності особи за умови, що правоохоронні органи не провокують особу до вчинення злочину, а лише створюють умови для фіксації вже наявного злочинного умислу.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ще до прийняття постанови прокурора від 19.09.2024 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, органом досудового розслідування було зафіксовано факт вимагання грошових коштів з боку ОСОБА_4 , що підтверджується показаннями потерпілої, матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема аудіо- та відеоконтролю особи, а також телефонних розмов, у яких обвинувачений висував конкретні вимоги щодо передачі 10000 доларів США.
Як убачається зі змісту постанови прокурора, проведення спеціального слідчого експерименту було зумовлено необхідністю перевірки спрямованості злочинних намірів обвинуваченого, фіксації вже існуючого умислу на вимагання грошових коштів, а не створенням такого умислу. У постанові прямо зазначено, що контроль за вчиненням злочину здійснюється для відтворення обстановки та ситуації, яка вже склалася, з використанням імітаційних грошових коштів, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 271 КПК України.
Суд також звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_6 добровільно звернулася до правоохоронних органів із заявою про вимагання у неї грошових коштів, що виключає можливість визнання її поведінки ініціативною або такою, що спрямована на провокування обвинуваченого до вчинення злочину.
Доводи сторони захисту про те, що дії правоохоронних органів та потерпілої нібито спонукали обвинуваченого до вчинення злочину, суд вважає необґрунтованими, оскільки зібрані докази свідчать, що умисел на вимагання грошових коштів у обвинуваченого сформувався незалежно від дій правоохоронних органів, а негласні слідчі (розшукові) дії були спрямовані виключно на його фіксацію та документування.
Факт використання спеціальних імітаційних грошових купюр сам по собі не свідчить про провокацію злочину, а є допустимим способом документування злочинної діяльності, прямо передбаченим положеннями ст. 271 КПК України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту відповідало вимогам кримінального процесуального закону, ознак провокації злочину не містило, а отримані в результаті його проведення докази є належними, допустимими та достовірними, у зв`язку з чим підстав для визнання їх недопустимими суд не вбачає.
Доводи сторони захисту про недопустимість заяви про надання власних грошових коштів потерпілої ОСОБА_6 , з підстав відсутності у ній дати складення суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається зі змісту зазначеної заяви, вона стосується добровільного надання потерпілою власних грошових коштів у сумі 200 доларів США для проведення негласної слідчої (розшукової) дії – контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, та не містить у собі а ні опису обставин кримінального правопорушення, а ні ініціювання злочинної поведінки, а ні будь-яких ознак провокації.
Відсутність дати у тексті заяви не спростовує факту її подання та не впливає на зміст цього документа, оскільки час її подання та використання підтверджується іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема постановою прокурора від 19.09.2024 року про проведення контролю за вчиненням злочину, протоколами негласних слідчих (розшукових) дій, а також іншими процесуальними документами, з якими зазначена заява перебуває у безпосередньому логічному та часовому зв`язку.
Суд також враховує, що зазначена заява не є самостійним доказом вини обвинуваченого, а має допоміжний процесуальний характер, підтверджуючи добровільність участі потерпілої у проведенні негласної слідчої (розшукової) дії та законність джерела використаних грошових коштів. У зв`язку з цим формальні недоліки оформлення такого документа не можуть бути підставою для визнання його недопустимим доказом, оскільки вони не призвели до істотного порушення прав сторін та не вплинули на можливість суду встановити обставини кримінального правопорушення.
Крім того, викладені у заяві відомості узгоджуються з показаннями потерпілої, даними протоколів негласних слідчих (розшукових) дій та іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні, що виключає сумніви у її автентичності та процесуальній допустимості.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутність дати у заяві потерпілої не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підстав для визнання цього доказу недопустимим суд не вбачає.
Суд перевірив доводи сторони захисту про те, що протоколи особистого огляду заявника та видачі грошових коштів, складені 24.09.2024 року до початку та після проведення негласної слідчої (розшукової) дії, нібито були складені формально у зв`язку з внесенням виправлень щодо місця їх складення.
Як убачається з досліджених у судовому засіданні протоколів, у них дійсно міститься виправлення назви населеного пункту з «м. Хмельницький» на «м. Кам`янець-Подільський», виконане від руки. Разом з тим, зазначене виправлення не стосується суті зафіксованих процесуальних дій, не впливає на їх зміст та не змінює обставин проведення особистого огляду і видачі грошових коштів, які відбувалися за участю відповідних осіб та у визначений час.
Суд враховує, що протоколи містять усі обов`язкові реквізити, передбачені вимогами КПК України, підписи учасників процесуальних дій, відомості про предмети огляду та їх кількісні і якісні характеристики, а також узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема з протоколами негласних слідчих (розшукових) дій та показаннями учасників.
Сам по собі факт внесення виправлень до протоколу, за умови відсутності доказів їх фальсифікації або викривлення фактичних даних, не свідчить про формальність складання документа та не є підставою для визнання його недопустимим доказом. Стороною захисту не наведено жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що зазначене виправлення призвело до порушення прав обвинувачених або істотно вплинуло на достовірність зафіксованих відомостей.
Крім того, місце проведення процесуальних дій у місті Кам`янець-Подільський узгоджується з іншими доказами у справі, зокрема матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій, що виключає сумніви у фактичному місці їх проведення.
За таких обставин суд дійшов висновку, що внесення виправлення до протоколів щодо назви населеного пункту має технічний характер, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не може бути підставою для визнання відповідних доказів недопустимими.
Відповідно до обвинувального акту дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.4 ст.189 КК України, як такі, щовиразились у вимозі передачі чужого майна (вимагання), поєднанного із погрозою знищення майна близьких родичів потерпілого, вчинене повторно, в умовах воєнного стану. Разом з тим, з показань потерпілої та з досліджених у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження, судом вбачається, що діях ОСОБА_4 наявна кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення за ст. 189 КК України, як вимога передачі чужого майна (вимагання), поєднаного з погрозою насильства над потерпілим.
Однак згідно ч. 3 ст. 377 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Враховуючи вищезазначене, вимоги ч. 3 ст. 377 КПК України, суд позбавлений можливості виходити за межі пред`явленого обвинувачення, та кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_4 із посиланням на цю кваліфікуючу ознаку, так як це погіршує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. 
Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд в ході судового слідства встановив, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а саме у самовільному залишенні місця військової служби військовослужбовцем, та нез`явленні його вчасно на службу без поважних причин, вчинені тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України; та діянні, які виразились у вимозі передачі чужого майна (вимагання), поєднанного із погрозою знищення майна близьких родичів потерпілого, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 винний у вчиненні цих кримінальних правопорушень і підлягає покаранню за їх вчинення.
При обранні обвинуваченому міри покарання суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, конкретні обставини справи.
Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом встановлено рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення щодо особи подружжя – потерпілої ОСОБА_6 . 
ОСОБА_4 раніше неодноразово засуджений за вчинення умисних корисливих не тяжких та тяжких злочинів проти власності, із незнятою і непогашеною судимістю, протягом короткого періоду часу після звільнення з місць позбавлення волі, повторно вчинив аналогічне кримінальне правопорушенн, що свідчить про його відверте та вперте небажання ставати на шлях виправлення, враховуючи тяжкість і суспільну небезпечність вчинених злочинів та особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, його соціальних зв`язків, а саме те, що має на утриманні двох неповнотілніх дітей, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, за місцем відбування попереднього покарання ДУ «Стрижавської виправної колонії №81» характеризувався задовільно, враховуючи наведене, з урахуванням особи винного, позиції потерпілої, відсутності пом`якшуючих обставин, наявність обставин, що обтяжують покарання, тяжкість і суспільну небезпечність вчинених правопорушень, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі зі застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України, оскільки таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування щодо ОСОБА_4 ст. 69 та ст. 75 КК України судом не встановлено.
Оскільки ОСОБА_4 призначається покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, а існуючі ризики не зникли, з метою забезпечення виконання вироку, суд вважає на необхідне до набрання вироком законної сили залишити попередній запобіжний захід – тримання під вартою.
Цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів та процесуальних витрат необхідно вирішити відповідно до ст.ст. 100, 124 КПК України.
Керуючись ст.ст. 373-375 КПК України,

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 189 КК України та призначити йому покарання за:
ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
ч. 4 ст. 189 КК України у виді 7 (семи) позбавлення волі з конфіскацією усього майна, крім житла.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим  ОСОБА_4 призначити покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, крім житла.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2021 року та ухвали Вінницького районного суду Вінницької області про умовно-дострокове звільнення на строк 2 роки 5 місяців 6 днів для проходження військової служби за контрактом, ОСОБА_4 слід призначити остаточне покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією усього майна, крім житла.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 20.02.2026 року, зарахувавши в строк час тримання під вартою з 24.09.2024 року по 19.02.2026 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_4 слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Скасувати арешт майна, накладений згідно ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.09.2024 року (т. 3 а.с. 128, 145).
Цивільний позов не заявлено.
Речові докази згідно постанови про визнання предметів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження (далі - Постанови) від 23.09.2024 (т. 3 а с. 27) – залишити в матеріалах справи; Постанови від 24.09.2024 року (т. 3 а.с. 121) – а саме 38 імітаційних купюр номіналом 100 доларів США всі під одним номером № КВ 46279860 І, що передано на камери зберігання ГУНП в Хмельницькій області (№ 1192) (т. 3 а.с. 123) – знищити, 2 купюри номіналом 100 доларів США за номером № КІ 06118492А та № FB 56478613 B, які передано до каси перерахунку АТ КБ «ПриватБанк» (т. 3 а.с. 129) – повернути потерпілій ОСОБА_6 .
Застосувати спеціальну конфіскацію в порядку п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України (т. 3 а.с. 142, 177-179) до мобільного телефону ОСОБА_4 марки «Tecno» модель «В66» синього кольору, IMEI1: НОМЕР_7 , IMEI2: НОМЕР_8 , в якому наявна сім-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» з маркуванням НОМЕР_10 , ( НОМЕР_11 ), як до знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
Процесуальні витрати відсутні.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Копія вироку може бути отримана в суді учасниками судового провадження. Обвинуваченому та прокурору вручити копію вироку негайно після його проголошення.

Суддя