ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@nag.court.gov.ua

ОКРЕМА ДУМКА

Судді Північного апеляційного господарського суду Шаратова Ю.А.

щодо постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 
у справі № 910/8504/24
за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.01.2026
у справі № 910/8504/24 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»
до Фізичної особи-підприємця Сластнікової Наталії Василівни
про стягнення 392 220,39 грн

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 у справі № 910/8504/24 задоволено апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/8504/24. Справу направлено до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Вважаю за необхідне, керуючись частиною третьою статті 34 Господарського процесуального кодексу України, висловити окрему думку (розбіжну) щодо прийнятої постанови.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/8504/24 подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку повернуто без розгляду.
Повертаючи без розгляду подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника суд першої інстанції зазначив, що приватним виконавцем не дотримано вимог частини другої статті 170 Господарського процесуального кодексу України, а саме, не подано докази надіслання копії подання з доданими до нього документами іншим учасникам справи (провадження) з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
А тому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подання приватного виконавця не відповідає вимогам статті 170 Господарського процесуального кодексу України та підлягає повернення без розгляду на підставі норм частини четвертої цієї статті. 

Основні мотиви, викладені в постанові суду апеляційної інстанції. 
Скасовуючи вказану ухвалу суд апеляційної інстанції наголосив, що частина друга статті 170 ГПК України містить чіткій перелік процесуальних документів, поданих на стадії виконання судового рішення, до яких додаються докази надіслання їх іншим учасникам справи, а саме: заяви, скарги, клопотання чи заперечення.
Отже, вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (скарги, клопотання, заперечення), при цьому такого процесуального документу як «подання» у переліку, визначеному частиною другої статті 170 ГПК України, немає.
У даному випадку приватний виконавець звернувся до суду з поданням в порядку здійснення виконавчих дій шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та норм частин десятої, одинадцятої статті 336 ГПК України, яке не є заявою, скаргою чи клопотанням з процесуальних питань, визначених статтею 170 ГПК України. 
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нормами частини другої статті 170 ГПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення та в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. Вказана процесуальна норма не стосується та не регулює питання подачі саме подання державного або приватного виконавця.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що норми частини другої статті 170, яку розміщено у § 2 «Заяви з процесуальних питань» Глави 1 «Письмові заяви учасників справи» Розділу III «Позовне провадження» ГПК України, не стосуються та не регулюють питання подачі саме подання приватного виконавця, а тому не підлягають застосуванню у цій справі, що свідчить про відсутність обов`язку надавати докази направлення саме копії подання іншим учасникам провадження.

Зміст і мотиви окремої думки. 
Верховенство права та справедливий судовий розгляд. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). 
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 Господарського процесуального кодексу України). 
Згідно із пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін.
Правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин (стаття 7 Господарського процесуального кодексу України). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частини перша, друга статті 11 Господарського процесуального кодексу України). 
Принцип верховенства права, включає, але не виключно, принципи законності, юридичної визначеності, запобігання зловживанню повноваженнями, рівності перед законом та недискримінації, доступу до правосуддя (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 № 3354-IX). 
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 Господарського процесуального кодексу України). 
Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.
У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. 
Зв`язок принципів змагальності та рівності знайшов своє відображення й у рішеннях Європейського суду з прав людини.
У справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява № 12952/87, п. 63).
У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. 
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).
Отже, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.
Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії (ефективна участь та доступ до матеріалів), а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.
Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (абзац перший підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012). 
Конституційний Суд України визнає допустимість обмеження конституційного принципу рівності за умови наявності правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та потрібними (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).
Отже, задля додержання вимог Конституції України приписи процесуального закону мають забезпечити рівні юридичні можливості процесуального характеру для всіх учасників судового процесу, а у разі встановлення приписами права процесуальних відмінностей застосовані в процесуальному законі юридичні засоби мають бути спрямованими на досягнення правомірної мети, ґрунтуватись на конституційних принципах правовладдя (верховенства права), юридичної рівності та домірності (абзац третій підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 № 10-р(ІI)/2023).
Відповідно до частини десятої статті 336 ГПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (частина одинадцята статті 336 ГПК України).
Отже, наведеними нормами частин десятої, одинадцятої статті 336 ГПК України встановлюються процесуальні відмінності у розгляді подань державного або приватного виконавця, що обмежують конституційний принцип рівності, а саме, відсутність повідомлення сторін про день, час та місце розгляду справи. 
Однак, цими нормами не встановлюється жодних інших відмінностей від застосованих в процесуальному законі приписів для реалізації принципів змагальності, рівності та доступу до правосуддя як основних елементів поняття «право на справедливий суд» і верховенства права.
Зокрема, стаття 336 ГПК України не містить положень щодо позбавлення сторони виконавчого провадження (стягувача та боржника) права знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками, зокрема, шляхом отримання копії подання (заяви) державного або приватного виконавця, а також щодо звільнення виконавця від обов`язку кореспондуючого цьому праву - надіслання копії цього документу, визначених частиною другою статті 170 цього кодексу. 
Отже, невиконання державним або приватним виконавцем обов`язку з надіслання іншим учасникам виконавчого провадження (стягувачу та боржнику) копії подання (заяви) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є порушенням принципу верховенства права (правовладдя), його компонентів - принципів змагальності та рівності учасників судового процесу, визначених Конституцією України та ГПК України, а також права на справедливий судовий розгляд у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Щодо відсутності «подання» у переліку процесуальних документів визначеного частиною другої статті 170 ГПК України, слід зазначити наступне. 
Частиною другою статті 170 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що письмова заява, клопотання чи заперечення підписується заявником або його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, що подається на стадії виконання судового рішення, у тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надсилання (надання) іншим учасникам справи (провадження) з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
Відповідно до частини сьомої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, якщо цим Кодексом передбачено обов`язок учасника справи щодо надсилання копій документів іншим учасникам справи, такі документи в електронній формі можуть направлятися з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а в разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.
Згідно із нормами абзацу третього частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, у разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до частини десятої статті 336 ГПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
У словниках української мови слова «подання» і «заява» визначені як синоніми, тобто мають тотожне лексичне значення, а саме, письмове прохання, оформлене за певним зразком, ця обставина є загальновідомою (приміром - Караванський С. Практичний словник синонімів української мови. 3-тє вид., опрацьоване і доповнене. Львів: БаК, 2008).
До того ж, законодавець сам вжив ці поняття як синоніми, визначаючи процесуальний документ з яким державний або приватний виконавець звертається до суду для вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, в частини четвертої статті 50 Закону № 1404-VIII як «заяву», а в частині десятій статті 336 ГПК України як «подання». Отже, ці поняття є тотожними та описують одну й ту саму сутність.
А відтак, норми частини другої статті 170 ГПК України поширюються й на такий вид заяв як подання державного та приватного виконавця.

Щодо розміщення норм частин другої, четвертої статті 170 в Розділі III «Позовне провадження», а не в Розділі V «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах» ГПК України, слід вказати на наступне. 
Сам факт знаходження норм частин другої, четвертої статті 170 в § 2 «Заяви з процесуальних питань» Глави 1 «Письмові заяви учасників справи» Розділу III «Позовне провадження» ГПК України, не має значення для їх застосування під час прийняття та розгляду подання (заяви) державного або приватного виконавця. 
Частини друга та четверта статті 170 ГПК України містять самостійну завершену норму права, яка має власну структуру (гіпотеза, диспозиція, санкція) та здатна діяти незалежно та/або в комплексі з іншими нормами.
Гіпотеза (умова дії норми) - якщо учасники справи (провадження) подають до суду заяви, клопотання і заперечення, що подається на стадії виконання судового рішення, у тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. 
Диспозиція (правило поведінки) - до заяви, скарги, клопотання чи заперечення додаються докази їх надсилання (надання) іншим учасникам справи (провадження) з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
Санкція (наслідки порушення) - суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 170 ГПК України).
Слід також зазначити, що норми частини другої статті 170, попри те, що знаходяться у Розділі III «Позовне провадження» ГПК України, встановлюють обов`язок вчинення дій при поданні заяви на стадії виконання судового рішення, а саме, надіслання її копії іншим учасникам провадження. 
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 512 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII). 
З огляду на ухвалення остаточного судового рішення, позовне провадження є закінченим, а на стадії виконання учасники справи (позивач, відповідач) набувають нового статусу - сторін виконавчого провадження (стягувача та боржника). 
Отже, норми частини другої статті 170 ГПК України, встановлюють обов`язок для виконавця як учасника виконавчого провадження, надіслати іншим його учасникам (стягувачу та боржнику) копію заяви (подання), а докази цього надати суду. 
Слід окремо зазначити, що це законодавче положення є чітким, зрозумілим та однозначним, тому виключає можливість його довільного трактування. 
А тлумачення норм частини другої статті 170 ГПК України, як таких, що не стосуються та не регулюють питання подачі саме подання державного або приватного виконавця, фактично змінює це законодавче положення та є втручанням у повноваження, що належать до виключної компетенції Верховної Ради України, а також порушує принцип юридичної визначеності, що не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки
З огляду на наведене, вважаю, що ухвала Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі № 910/8504/24 про повернення без розгляду подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є обґрунтованою та не порушує норм процесуального права. Апеляційну скаргу приватного виконавця слід було залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Суддя
Північного апеляційного 
господарського суду Ю.А. Шаратов 
"30" березня 2026 р.