ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ

справа № 691/1491/25 
провадження № 2/691/410/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 березня 2026 року	м. Городище	

Городищенський районний суд Черкаської області у складі: головуючого судді Подороги Л.В., за участю секретаря судового засідання Гергель М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Городищенського районного суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Кремінське лісомисливське господарство» про припинення трудових відносин та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати припиненими трудові відносини внаслідок розірвання трудового договору між нею та ДП «Кремінське лісомисливське господарство» у зв`язку зі звільненням з посади сторожа автотранспортного цеху за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 04.09.2025, та стягнути на свою користь середній заробіток за період з 01.03.2022 по 04.09.2025 у розмірі 388170 грн. 72 коп. з подальшим вирахуванням із указаної суми податків та обов`язкових платежів. 
До початку розгляду справи по суті, позивач змінила позовні вимоги та просила визнати припиненими трудові відносини внаслідок розірвання трудового договору між нею та ДП «Кремінське лісомисливське господарство» у зв`язку зі звільненням з посади сторожа автотранспортного цеху за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 04.09.2025, та стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки проведення розрахунку з 04.09.2025 по день фактичного розрахунку у розмірі 388170 грн. 72 коп. з подальшим вирахуванням із указаної суми податків та обов`язкових платежів. 
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, у позовній заяві просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. 
Представник відповідача ДП «Кремінське лісомисливське господарство» у судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений за місцем реєстрації. 
Будь-якого роду клопотань від відповідача не надходило.
Оскільки відповідач не подав відзив на позовну заяву, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 
Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Згідно відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 згідно наказу № 146-к від 27.07.2010 прийнята на посаду верстатника ДП «Кремінське лісомисливське господарство». Наказом № 127к від 11.07.2012 ОСОБА_1 переведено на посаду сторожа у гараж підприємства. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місце знаходження юридичної особи - Державного підприємства «Кремінське лісомисливське господарство» (ЄДРПОУ: 00993604) вул. Героїв Чорнобиля, 115 м. Городище Черкаський району Черкаської області.
За довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6827 - 7000665715 від 14.04.2022, ОСОБА_1 зареєстрована у м. Кремінна Луганської області, є внутрішньо переміщеною особою та на даний час проживає у с. Іршики Хмельницького району Хмельницької області.
04.09.2025 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Державного підприємства «Кремінське лісомисливське господарство» про звільнення з роботи за угодою сторін, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 38 КЗпП з 04.09.2025 та направлення їй трудової книжки і наказу про звільнення.
Згідно відміток на поштовому конверті, вище указана заява ОСОБА_1 повернулася з відміткою – адресат відсутній за вказаною адресою.
Згідно пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 від 08.07.2022 ОСОБА_1 є пенсіонером та відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, є застрахованою особою та отримувала пенсію.
Відповідно до довідки про доходи № 5354 5233 3738 2842, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Рубіжанському об`єднаному управлінні ПФУ в Луганській області та за період з квітня 2025 року по вересень 2025 року отримала пенсію у розмірі 21680,00 грн.

Відповідно до вимог ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 55 Конституції України гарантований захист судом прав і свобод людини і громадянина.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, ч. 1 ст. 3 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа), зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У paзi, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місцe проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в iншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом ciм`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з iншиx поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 545/2544/13 (провадження № 61-678св17), від 04.05.2022 у справі № 761/16900/21 (провадження № 61-12562св21).
Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. 
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені у ст. 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.10.2025 висловила позицію у справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25) щодо розрахунку із працівником у день його звільнення, зокрема ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підставі аналізу наведених норм права можна дійти такого висновку. Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). 
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст. 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.
Дія воєнного стану неодноразово продовжувалася та триває по теперішній час.
Як зазначає позивач у позовній заяві, у зв`язку з веденням бойових дій на території Луганської області, у квітні 2022 року вона вимушена була виїхати до с. Іршики Хмельницького району (Старокостянтинівський район) Хмельницької області. 
15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
Статтею 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 за № 100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до п. 4 цього Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.
Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.
Оскільки матеріали справи не містять доказів розміру посадового окладу позивача, установленої в трудовому договорі тарифної ставки, а також у розрахунковому періоді працівника не було нарахованої заробітної плати, тому розмір компенсації вираховується виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Протягом 2025 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 8000 грн.
З 01.01.2026 мінімальна заробітна плата в Україні становить 8647 грн.
Як зазначалося вище, загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Тому стягненню з відповідача підлягає:
За вересень 2025 року: 8000/30=266,67 грн. на день. *26 (оскільки днем звільнення є 04.09.2025, тому розрахунок слід провести з наступного дня, тобто за період із 05 по 30.09.2025)=6933,42 грн. 
За три місяці з жовтня по грудень 2025 року 8000*3=24000 грн.
За січень і лютий 2026 року 8647*2=17294 грн.
За 4 дні березня 2026 року 8647/31=278,94 грн. на день *4=1115,76 грн.
А всього 49343,18 грн., які і підлягають стягненню на користь позивача.

Оскільки ухвалою суду від 17.11.2025 позивача звільнено від сплати судових витрат, тому у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, а саме за дві позовні вимоги в загальній сумі 2422 грн. 40 коп. 
Керуючись ст. 5, 6, 12, 13, 14, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 280 – 282 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд 

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.
Визнати припиненими трудові відносини внаслідок розірвання трудового договору між Держаним підприємством «Кремінське лісомисливське господарство» (ЄДРПОУ 00993604) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у зв`язку зі звільненням з посади сторожа автотранспортного цеху з ініціативи працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 04.09.2025.
Стягнути з Держаного підприємства «Кремінське лісомисливське господарство» (код ЄДРПОУ 00993604) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 49343 (сорок дев`ять тисяч триста сорок три) грн. 18 коп. 
Стягнути з Держаного підприємства «Кремінське лісомисливське господарство» (ЄДРПОУ 00993604) на користь держави судовий збір у сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.

Суддя 	Л. В. Подорога