П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/16534/24 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Н.М. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
16 лютого 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 позов задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у зменшеному розмірі.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) повних календарних років військової служби, з урахуванням виплачених сум.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Зокрема, апелянт зазначає, що оскільки позивач на момент звільнення мав повних 12 календарних років саме військової служби, а не 14 які були зараховані йому на пільгових умовах, військова частина НОМЕР_1 здійснюючи нарахування одноразової допомоги при звільнені діяла правомірно.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.07.2024 № 223 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.07.2024 року за підпунктом "б" (за станом здоров`я, за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
У вказаному наказі зазначено, що вислуга років станом на 20.07.2024 року становить: календарна 14 років 07 місяці 14 днів; пільгова - 03 роки 00 місяців 01 день; загальна - 17 років 07 місяців 15 днів.
Також цим наказом визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років.
Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення ще за 12 повних календарних роки, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час спірних правовідносин, в подальшому - Закон № 2232-ХІІ) Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 1) у мирний час: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану): 3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.
Зокрема, як визначено підпунктом "б" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Підпунктом 1 пункту 2 статті 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які звільняються з військової служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Як зазначалося вище, при виключенні позивача із списків військової частини йому було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % грошового забезпечення за 12 календарних років, хоча в наказі зазначено, що календарна вислуга років становить 14 років 07 місяців та 14 днів.
Виплату такої допомоги за 12 календарних років відповідач обґрунтовує тим, що до 14-ти календарних років вислуги позивачеві було зараховано період навчання у вищому навчальному закладі, як це передбачено частиною 2 статті 17 Закону від 09.04.1992 року №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", тоді як умовою виплати одноразової допомоги у розмірі 50 % є проходження повного календарного року саме військової служби.
Згідно матеріалів справи, відповідач зарахував до календарної вислуги років позивача 2 роки навчання у вищому навчальному закладі до вступу на військову службу, пославшись при цьому на положення частини 2 статті 17 Закону № 2262-ХІІ, якою встановлено, зокрема, що до вислуги років при призначенні пенсії на умовах цього Закону зараховується час навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання.
В результаті зарахування часу навчання календарна вислуга років позивача становила на день його виключення із списків особового складу військової частини повних 14 календарних років.
Щодо доводів апелянта про те, що оскільки позивач на момент звільнення мав повних 12 календарних років саме військової служби, а не 14 які були зараховані йому на пільгових умовах, військова частина НОМЕР_1 здійснюючи нарахування одноразової допомоги при звільнені діяла правомірно, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку суд першої інстанції вірно не погодився з доводами відповідача про те, що 2 роки навчання не зараховуються до військової служби, зважаючи на таке.
Як передбачено частинами 1, 2 статті 25 Закону № 2262-ХІІ, підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу проводиться у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, зарахування громадянина на навчання до вищого військового навчального закладу здійснюється згідно з наказом керівника вищого військового навчального закладу.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що період навчання, який зараховано відповідачем до вислуги років для призначення пенсії, також має бути зарахований до військової служби.
Отже, враховуючи вищезазначене правове регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при звільненні з військової служби позивач, як військовослужбовець, що проходив військову службу за контрактом і звільнився за станом здоров`я, набув право на одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за весь період календарної служби, який становить повних 14 календарних роки (з урахуванням навчання).
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.