Номер провадження: 22-ц/813/1347/26 
Справа № 947/21062/24
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,
за участю представника скаржника – Лапіна К.А.,
переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лапін Кирило Анатолійович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», третя особа - Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про скасування арешту майна.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , інша частина квартири належить померлій ОСОБА_2 . Позивачем повідомлено, що він, як син померлої, є єдиним спадкоємцем, однак під час вступу у спадщину стало відомо, що Київським відділом ДВС у м. Одесі було накладено арешт нерухомого майна №9333744 та №9334086 на підставі виконавчого листа №2-2764/09 від 28.07.2009. На підставі адвокатського запиту від 20.04.2024 щодо стану виконавчого провадження та зняття арештів було отримано інформацію та з`ясовано, що в провадженні Першого Київського відділу ДВС у м. Одесі перебувало виконавче провадження №15062295, відкрите на підставі виконавчого листа від 28.07.2009, №2-2794/09 про стягнення зі ОСОБА_2 36 504,83 грн на користь ЗАТ Комерційний банку «Приват Банк» та виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа №2-2794/09 від 28.07.2009 про стягнення ОСОБА_2 271,92 грн на користь ЗАТ Комерційний банк «Приват Банк». Також позивачу було повідомлено, що 25.12.2012 вищевказані виконавчі провадження були завершені з підстав, не пов`язаних з виконанням у повному обсязі вимог виконавчих документів, а відповідні виконавчі листи були повернуті стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, що не зумовлює настання наслідків, передбачених ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та не є підставою для скасування арешту.
Позивач зазначив, що існування арештів щодо нерухомого майна померлої ОСОБА_2 унеможливлює прийняття спадщини спадкоємцем, що і стало підставою для звернення із відповідним позовом.
Київським відділом ДВС у м. Одесі до суду першої інстанції було подано відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відсутні докази належного виконання вимог виконавчих документів.
06 листопада 2024 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси клопотання сторони позивача про виключення з кола відповідачів та залучення в якості третьої особи задоволено.
Виключено з кола відповідачів Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).
Визначено процесуальний статус Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) - третя особа.
Позивачем ОСОБА_1 було подано відповідь на відзив, в якій він наголошував на задоволенні позовних вимог на викладених обставинах справи.
Від позивача АТ КБ «Приват Банк» до суду першої інстанції було подано письмові пояснення в яких відповідач зазначив, що сам по собі факт позбавлення можливості позивача прийняти спадщину, не є підставою для скасування арешту, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості на час розгляду справи не виконано.
20 грудня 2024 року рішенням Київського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про скасування арешту майна відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лапін Кирило Анатолійович, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2024 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Від представника АТ КБ «ПриватБанк» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції.
Від позивача ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла відповідь на відзив, в якій скаржник наголосив на викладених доводах апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати оскаржуване судове рішення.
В судове засідання, призначене на 01 квітня 2026 року об 15 год 20 хв з`явився представник скаржника – Лапін К.А., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 161-162).
В судове засідання, призначене на 08 квітня 2026 року об 12 год 45 хв учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду вказаним вимогам не відповідає, а подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача не існує порушення у праві власності з боку органів державної влади, оскільки за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на спірне спадкове майно. Сам по собі факт позбавлення можливості позивача прийняти спадщину, не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконано. Позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме не додано будь-яких документів підтверджуючих виконання рішення суду.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що в Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували: виконавче провадження № 15062295, відкрите на підставі виконавчого листа від 28.07.2009 №2-2794/09 про стягнення зі ОСОБА_2 36 504,83 грн на користь ЗАТ Комерційний банк «Приват Банк»; виконавче провадження №19141767, відкрите на підставі виконавчого листа від 28.07.2009 №2-2794/09 про стягнення зі ОСОБА_2 271,92 грн на користь ЗАТ Комерційний банк «Приват Банк», у межах якого і було накладено арешт на майно боржника.
В подальшому, виконавчі провадження, боржником у яких є ОСОБА_2 були завершені з підстав, не пов`язаних з виконанням у повному обсязі вимог виконавчих документів, а відповідні виконавчі листи були повернуті стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, що не передбачає застосування наслідків завершення виконавчого провадження, встановлених частиною першою ст. 50 Закону (правові висновки Верховного Суду в постановах від 28.08.2019 у справі №522/23419/16-ц та від 05.12.2018 у справі №826/2464/16).
Як встановлено судом, матеріали справи не містять відомостей про повторне звернення кредитора з вимогою про стягнення заборгованості після того як у 2012 році виконавчі листи були повернуті на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, про повторне звернення із вимогами примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості також не було повідомлено відповідачем АТ КБ «Приват Банк».
Як вбачається із позовної заяви, підставою обтяження спірного майна є постанова Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) Міністерства Юстиції України в рамках виконавчого провадження.
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просить звільнити спадкове майно з-під арешту, оскільки накладення арешту на майно померлої мати ОСОБА_2 порушує його права, як він вважає, як власника, з боку органів державної влади, захист якого передбачено ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України.
Згідно статті 11 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV, від 21.04.1999, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 30 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно статті 48 цього Закону.
Згідно пункту 7 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження», боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням 
здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.
Згідно ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження».
Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 4 ст. 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Враховуючи викладене, Верховний Суд у постанові від 03.08.2022 у справі №2-5422/11 зауважив, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.
Водночас, Верховним Судом наголошено на тому, що спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчих провадженнях №№32130323 та 32027413 на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2014 році.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в межах розгляду даної справи, слід встановити не порушення державним органом прав ОСОБА_1 у вигляді незняття арешту під час повернення виконавчих листів, а наявність факту неможливості вступу ОСОБА_1 у спадщину після смерті матері ОСОБА_2 у зв`язку із існуванням арештів, накладених в рамках виконавчого провадження.
Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.
Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту, дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Крім того, Верховним Судом неодноразово наголошувалось на тому, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У даній справі відмова в задоволенні вимоги щодо зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_2 у виконавчих провадженнях, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав ОСОБА_1 щодо прийняття спадщини, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після повернення його стягувачу та відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо заявника.
Крім того, апеляційний суд критично ставиться до висновків суду першої інстанції щодо відсутності у позивача ОСОБА_1 порушеного права з боку органів державної влади, оскільки за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на спірне спадкове майно, так як здійснення у встановленому порядку такої реєстрації шляхом прийняття спадщини є неможливим з урахуванням наявності накладеного арешту.
Апеляційний суд, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладений у постанові від 12.07.2023 по справі №214/2305/20, вказує, що відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (п. 37).
Відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. ч. 4, 5 ст. 59 Закону «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Зобов`язання за кредитними договорами входять до складу спадщини.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину.
Таким чином, правовідносини, що виникли між банком і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. ст. 1281 і 1282 ЦК України.
Згідно положень ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження», від 21.04.1999, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Апеляційний суд зауважує, що у справі відсутні відомості щодо перебування виконавчих листів зі стягнення на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості з ОСОБА_2 за виконавчими листа, які були повернуті стягувачу, на виконанні, будь-яких інших виконавчих проваджень, згідно матеріалів справи, відкрито не було.
При цьому колегія судді враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Порушення судом норм матеріального права, а саме, ст. ст. 3, 15, 16, 1166 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лапін Кирило Анатолійович – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2024 року – скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування арешту майна задовольнити.
Зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна та вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження, накладеного на належну ОСОБА_2 на праві власності 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження – 9334086), та квартири за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер обтяження – 9333744).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 08 квітня 2026 року. 

Судді Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда