ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/826/24  Номер провадження 22-ц/814/365/26	Головуючий у 1-й інстанції Грошова Н. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною представника ОСОБА_1 – адвоката Кобрись Олександра Миколайовича 
на рішення Подільського районного суду м. Полтави від 10 червня 2025 року, ухвалене суддею Грошовою Н. М., повний текст рішення складено – дата не вказана

та апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кобрись Олександра Миколайовича 
на додаткове рішення Подільського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2025 року, ухвалене суддею Ткачуком Ю. А., повний текст рішення складено – 21 листопада 2025 року

у справі за позовом представника ОСОБА_2 – адвоката Колеснікова Володимира Олександровича до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В:

18.03.2024 представник ОСОБА_2 – адвокат Колесніков В.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину 3-кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВЕ 29871090; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5524425311); судові витрати по справі у розмірі 15 077,20 грн стягнути з відповідача на користь позивача (т.1 а.с. 2-5).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18.05.2018 зареєстрували шлюб в м. Полтаві, про що зроблений актовий запис №578. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На протязі останнього часу сімейне життя поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. ОСОБА_2 04.03.2024 звернулася до Ленінського районного суду м. Полтави з позовною заявою про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі, а саме 15.08.2018 сторонами придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира складається з трьох кімнат та інших приміщень, житловою площею 38,6 кв.м, загальною площею 64,4 кв.м. Придбання квартири підтверджується договором купівлі-продажу від 15.08.2018, серія ННІ 659046, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. та зареєстровано в реєстрі за №2737. Покупець ОСОБА_1 діяв зі згоди дружини ОСОБА_2 на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. за реєстровим номером 2736. Згідно звіту про оцінку майна трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 05.03.2024, виконаного ФОП ОСОБА_4 , кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 21.05.2011 МФ №7885, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача від 18.01.2023 МФ №8507-ПК, свідоцтво про реєстрацію в ДРО від 24.06.2011 №8796, ринкова вартість об`єкта оцінки - 1 992 900,00 грн; вартість однієї другої частини квартири - 996 450,00 грн. Позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Окрім того, позивач фактично проживає окремо від відповідача, не зареєстрована в спірній квартирі, через перепони, які чинить відповідач, не має доступу до об`єкту нерухомості, коли відповідач в ній знаходиться. Оскільки, майно придбане сторонами у період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 10 червня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частку 3-кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7 971,60 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., витрати за виготовлення звіту про оцінку майна у розмірі 1500,00 грн, а всього судові витрати у розмірі 15 077,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції виходив з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними у шлюбних відносинах, і вважав, що спірна квартира, набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання за позивачем ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку 3-кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, витрати позивача ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, з оплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а також витрат пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, а саме виготовлення звіту про оцінку майна, що підтверджується квитанціями про їх сплату, покладаються на відповідача.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2025 року визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Додаткове рішення мотивовано тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що спірна квартира була придбана під час шлюбу та належить на праві спільної сумісної власності подружжю, тому наявні підстави для визнання за відповідачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 – адвокат Кобрись О.М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, щосуд першої інстанції при прийнятті рішення не встановив джерело набуття коштів, за які було придбано спірне майно, та прийняв помилкове рішення про задоволення позову. У рішенні суд послався на відсутність у поданих представником відповідача скріншотах повідомлень в меседжері «Viber» інформації щодо предмета доказування, у зв`язку з чим визнав їх неналежними докази у вказаній справі. Проте, з цим висновком суду не можна погодитися, оскільки свідок ОСОБА_5 підтвердила свій мобільний номер, з якого у переписці в меседжері «Viber» зі свідком ОСОБА_6 фактично визнала, що позивач ОСОБА_2 просить розділити в судовому порядку майно, яке належить особисто відповідачу ОСОБА_1 . Переписка свідчить про відсутність вкладень матері позивача саме на придбання нерухомості, а мова йшла лише про речі в квартирі: коври та штори. Дані докази (скріншоти) містять інформацію про предмет доказування та не заперечувалися сторонами, але суд першої інстанції з невідомих причин відхилив їх як докази. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на довідку форми ОК-7 свідка ОСОБА_5 про доходи та не виключає її з числа доказів як неналежних, адже дана довідка про доходи матері позивача жодним чином не доводить факту внесення нею коштів на придбання спірного нерухомого майна, крім того, позивач ОСОБА_2 повідомила про ту обставину, що вона взагалі не мала особистих коштів на придбання квартири, а ніби то частка участі її матері була 30%, крім того,відсутні офіційні заробітки позивача, отримання неофіційних доходів позивача будь-якими доказами не підтверджено. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази зі сторони позивача, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, крім того сама позивач заявила про відсутність її частки коштів у придбаній відповідачем ОСОБА_1 квартирі. Посилання суду на ту обставину, що з моменту укладення договору відповідач не оспорював те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, із позовом про визнання вказаного об`єкту його особистою приватною власністю та зустрічним позовом не звертався, не свідчить про доведеність позовних вимог позивача. Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині та наданим доказам, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Факт того, що квартира була придбана за кошти відповідача та його матері, частково визнано і позивачем, зокрема, допитані в якості свідків позивач ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_5 стверджували, що спірна квартира придбана в більшій частині за кошти відповідача ОСОБА_1 , а їхня частка з їх слів становила лише близько 11 тис дол. США (із загальної суми 33 тис доларів США, що становить 1/3 квартири), у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання права власності саме на 1/2 частину нерухомості. Позивачем до суду не надано жодного доказу щодо того, що кошти на придбання квартири були спільними або її особистими. Також не було долучено доказів, з яких джерел вона отримувала власні кошти для здійснення такої суттєвої покупки як квартира, так як не працювала, натомість відповідачем надано низку доказів в тому числі про офіційне працевлаштування та отримання особисто ним грошових переказів, що підтверджується довідками ПОУ «Ощадбанк» від 08.04.2024 на суму 11 185,00 євро, АТ КБ «Приватбанк» від 02.04.2024 на суму 6 000,00 євро, крім того на зберіганні у дядька відповідача ОСОБА_7 знаходились кошти у сумі 18 000,00 євро, з яких 3 000,00 євро особисті збереження відповідача, решта кошти, які пересилалися матір`ю відповідача ОСОБА_6 на придбання квартири. Вказує, що позивач ОСОБА_2 діяла недобросовісно, адже їй достеменно було відомо про ту обставину, що квартира була придбана за кошти, які належали відповідачу ОСОБА_1 . Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що нерухоме майно було придбане відповідачем 15.08.2018, а сама реєстрація шлюбу відбулася 18.05.2018, тобто квартира була придбана менш ніж за три місяці після реєстрації шлюбу, у позивача були відсутні будь-які доходи та кошти на придбання нерухомості. Крім того, допитані свідки підтвердили намір матері ОСОБА_6 оформити право власності на себе, але через знаходження останньої в Італії вона не змогла приїхати і право власності на квартиру було оформлено на сина.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції, то додаткове рішення суду прийняте з порушенням процесуального права, повістка про виклик до суду відповідача та представника відповідача доставлена до електронного кабінету 23.11.2025 06:52, що підтверджено карткою руху документу, в той же час додаткове рішення ухвалене 21.11.2025, у зв`язку з чим відповідача позбавлено права на судовий захист. Порушення матеріального права полягає в тому, що при винесенні додаткового рішення суд першої інстанції прийшов до висновку що наявні підстави для поділу нерухомості між сторонами. Суд першої інстанції при прийнятті рішення не встановив джерело набуття коштів, за які було придбано спірне майно та прийняв помилкове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Колесніков В.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У судове засідання апеляційного суду 25.02.2026 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 02.02.2026 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 89-92), які були доставлені до електронних кабінетів та поштою. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 28.01.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 25.02.2026 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.20.02.2026 через систему «Електронний суд» адвокат Кобрись О.М. – представник відповідача ОСОБА_1 направив апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його у відпустці з 23.02.2026 по 01.03.2026 та неможливістю прибути у судове засідання. Аналізуючи поважність причини неявки адвоката Кобрись О.М. у судове засідання, колегія суддів зауважує, що адвокатом на підтвердження перебування у відпустці не надано доказів (наказ про відпустку, проїзні квитки тощо), також у клопотанні не вказано, що належні докази про відпустку будуть надані додатково, тому колегія суддів приходить до висновку, що наведені підстави для відкладення справи розглядом не є поважними. 24.02.2026 через систему «Електронний суд» до апеляційного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Колеснікова В.О. про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2018, актовий запис №578 від 18.05.2018 вчинено Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 18.05.2018) (т.1 а.с. 9).

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №1051 від 25.09.2018 вчинено Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 25.09.2018) (т.1 а.с. 9 зворот).

15.08.2018 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , що діяв зі згоди дружини ОСОБА_2 , на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстровим №2736, уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці ОСОБА_9 , ОСОБА_10 передали по 1/2 частці кожен, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3 . Квартира, що продається за даним договором, складається з 3-х кімнат та інших приміщень, житловою площею 38,6 кв.м, загальною площею 64,4 кв.м. Продаж зазначеної квартири проводився за домовленістю сторін за 631 555,00 грн, що в еквіваленті становить 23 000,00 доларів США (т.1 а.с. 10-11).

Договір посвідчений 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі №2737.

З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №134398708 від 15.08.2018, сформованого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстраційним №27494552, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,4 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 55244253101, номер запису про право власності 27494552) (т.1 а.с. 14).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 20.11.2009, квартира посімейного заселення розташована на 4 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 38,6 кв.м, у тому числі: 1-а кімната (4) 17,1 кв.м, кімната (5) 8,9 кв.м, 3-а кімната (8) площею 12,6 кв.м, коридор (1) площею 10,2 кв.м, кухня (3) площею 9,4 кв.м, ванна (6) площею 2,5 кв.м, вбиральня (7) площею 1,0 кв.м. Квартира обладнана лоджією к=(0,5) площею 2,7 кв.м. Загальна площа квартири 64,4 кв.м, висота приміщення 2,64 м (т.1 а.с. 12-13).

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 05.03.2024 СОД ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість об`єкту оцінки за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки, без урахування ПДВ становить 1 992 900 грн (т.1 а.с. 15-16)

Згідно довідки ТОВ «Полтавська бурова компанія» №92/1 від 04.04.2024, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), починаючи з 01.08.2014 і станом на сьогоднішній день, працює на посаді «Бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловини на нафту та газ» у ТОВ «Полтавська бурова компанія». За період з 01.08.2014 по 31.08.2018, ОСОБА_1 отримав заробітну плату (включаючи премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань та інших заохочувальні і компенсаційні виплати) в розмірі 491 506,32 грн (т.1 а.с. 31).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» №OO0VJ36R9UFV19TE від 02.04.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.01.2011-31.12.2018 отримав від ОСОБА_6 (мати відповідача) наступні грошові перекази: 17.03.2014 – 300 EUR, 12.04.2014 – 350 EUR, 12.05.2014 – 400 EUR, 14.06.2014 – 450 EUR, 01.07.2014 – 200 EUR, 04.08.2014 – 100 EUR, 09.08.2014 – 250 EUR, 16.08.2014 – 380 EUR, 29.09.2014 – 180 EUR, 18.10.2014 – 420 EUR, 15.11.2014 – 480 EUR , 13.12.2014 – 700 EUR, 16.03.2016 – 150 EUR, 28.03.2016 – 300 EUR, 29.09.2018 – 200 EUR, 10.10.2018 – 200 EUR, 02.11.2018 – 100 EUR, 06.11.2018 – 100 EUR, 27.11.2018 – 400 EUR, 20.12.2018 – 200 EUR від, 31.12.2018 – 140 EUR від ОСОБА_6 (т.1 а.с. 34).

Суд першої інстанції звернув увагу, що у вказаній довідці наявна інформація щодо грошових переказів, які були отримані відповідачем як до укладення договору купівлі-продажу, так і після 15.08.2018.

До відзиву на позов також надано довідка довідки АТ КБ «ПриватБанк» №QS5AMP67HJOMMURB від 04.04.2024 з інформацією про отримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошових переказів від ОСОБА_6 та інших осіб за період з 01.09.2018-31.03.2024, тобто вже після придбання квартири 15.08.2018 (т.1 а.с. 32-33).
З довідки Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк» за вих. №114.40/0138-15-90 від 13.03.2025, виданої ОСОБА_1 , про загальну суму коштів отриманих по всіх МПС та усіх видах валют вбачається, що загальна сума коштів, яка надійшла та була отримана по всіх МПС на ім`я ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 15.08.2018 становить: від ОСОБА_11 – 10 385,00 EUR, ОСОБА_12 – 1900,00 EUR, ОСОБА_13 – 420,00 EUR. В додатку до довідки наявний детальний звіт по вказаним переказам, де також зазначено країну відправки - «ITA», дати виплат, ціль переказу – «допомога родичів» (т.1 а.с. 216-218).

Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_5 (мати позивача): РНОКПП: НОМЕР_4 , Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування Пенсійного фонду України (Форма ОК-7), сума доходу останньої за 2011 – 43 835,08 грн, 2012 – 76 040,47 грн., 2013 – 73 435,95 грн, 2014 – 74 522,87 грн, 2015 – 12 175,40 грн, 2017 – 26 994,04 грн, 2018 – 155 295,06 грн, 2019 – 148 920,17 грн, 2020 – 260 614,98 грн, 2021 – 322 300,68 грн, 2022 – 32 767,05 грн, 2023 – 143 344,61 грн, 2024 – 40 465,68 грн (т.1 а.с. 152-153).

Щодо поданих представником відповідача скриншотів повідомлень в меседжеві «Viber» (т.1 а.с. 158-163), суд першої інстанції зазначив, що у відповідній роздруківці відсутня інформації щодо предмета доказування, а лише наявні емоційні висловлювання з приводу поданого до суду позову про поділ майна, у зв`язку з чим скриншоти повідомлень не є належними докази у вказаній справі.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами факт придбання спірного майна за час перебування у шлюбі, однак відповідач не визнає поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, покликаючись на те, що вона була придбана ним особисто, за власні кошти та кошти його матері.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2018 при укладенні договору купівлі-продажу квартири покупець ОСОБА_1 діяв зі згоди дружини ОСОБА_2 на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М.

При цьому, у разі, якщо спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 15.08.2018. 

Суд першої інстанції звернув увагу, що текст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить ніяких посилань або застережень на те, що квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , хоча нічого не заважало відповідачу повідомити нотаріуса, що спірна квартира буде придбана за його особисті кошти. Відповідач міг наполягати на внесенні у цей договір застереження про придбання квартири за його особисті кошти, проте, такого застереження договір не містить

Крім того, в п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2018 зазначено, що нотаріусом було роз`яснено сторонам положення СК України, зокрема ст.ст. 60, 65 СК України та сторони стверджують, що зміст даного договору та зміст вищевказаних норм законодавства їм зрозумілий, питань, які залишилися б незрозумілими для них, не має.

Отже, ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , укладаючи цей договір, повинен був усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Посилання відповідача, що спірна квартира придбана здебільшого за кошти його матері, є безпідставними, оскільки факт сплати коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя.

Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що у розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.

Посилання на те, що кошти для придбання спірної квартири були особистими коштами матері відповідача, які зберігалися у його дядька, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту.

Вказане не спростовує презумпції права спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру, оскільки матеріали справи не містять договору дарування коштів чи іншого договору, які б підтверджували право особистої приватної власності на спірне нерухоме майно.

Також суд першої інстанції зазначив, що з моменту укладення договору відповідач не оспорював те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, із позовом про визнання вказаного об`єкту його особистою приватною власністю не звертався. Мати відповідача ОСОБА_6 , яка була допитана в якості свідка, стверджувала, що квартира була придбана за кошти, зароблені нею особисто та членами її родини, при цьому після укладення відповідачем у шлюбі та зі згоди дружини договору купівлі-продажу 15.08.2018, вказаний договір ніким не оспорювався.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн позивачем надано: - копію договору №07/03 про надання правничої допомоги від 07.03.2024, укладеного між адвокатом Колесніком В.О. та ОСОБА_2 ; - копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1189477; - копію звіту №01-07/03 про виконання адвокатом роботи (надані послуги) та час витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом; - копію квитанції на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2357, виданого Головою Ради адвокатів Полтавської області від 09.10.2018 (т.1 а.с. 17-18).

Договором №07/03 про надання правничої допомоги від 07.03.2024 визначено, що предмет договору є надання клієнту правничої допомоги щодо спору (супроводження справи) про поділ спільного майна подружжя.

Згідно п 4.2- 4.4 договору адвокат та клієнт погодили, що гонорар за надання правничої (правової) допомоги у суді першої інстанції, пов`язаної із взятими адвокатом зобов`язаннями за предметом цього договору, становить 5 000,00 грн. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Після підписання сторонами даного договору, про виконані адвокатом роботи (надані послуги) клієнту надається звіт, а також квитанція, з метою оплати клієнтом виконаних адвокатом робіт (наданих послугу). Такі докази (в копіях) подаються до суду, згідно з ст. 134 КАС України/ст. 137 ЦПК України/ст. 126 ГПК України, для визначення ним обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті відповідною стороною, згідно з умовами договору, та вирішення питання щодо розподілу судових витрат на підставі цих доказів (звіт, квитанція). Оплата виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) здійснюється клієнтом, на підставі отриманих, згідно з п. 4 .3 звіту та квитанції, в трьох денний термін з дня наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом готівкового/безготівкового розрахунку, з одночасним посвідченням у квитанції особистими підписами: клієнт (П.І.Б.) та адвокат (П.І.Б.), кошти сплатив та кошти отримав, відповідно.

Згідно звіту №01-07/03 про виконання адвокатом роботи (надані послуги) та час витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом, який є додатком до договору про надання правничої допомоги №07/03 від 07.03.2024, підписаного адвокатом Колесніковим В.О. та ОСОБА_2 за підготовку, написання та подання позовної заяви, супроводження справи у суді першої інстанції, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі - 5 000,00 грн. Підписанням цього звіту, клієнт підтверджує факт належного виконання адвокатом робіт (наданих послуг) відповідно до положень договору, а також не має претензій до адвоката стосовно отриманих від нього робіт (послуг), вказаних у цьому звіті на загальну суму 5 000,00 грн (т.1 а.с. 18 зворот).

Відповідно до квитанції на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) Приходько В.В. сплатила 5 000 грн адвокату Колеснікову В.О. за підготовку, написання та подання позовної заяви, супроводження справи у суді першої інстанції (т.1 а.с. 18 зворот).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі №521/1695/18 (провадження №61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі №344/16831/20 (провадження №61-11614св23) зазначено, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №359/441/20, провадження №61-6735св22).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц викладено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено нормами статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Так, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, при цьому відповідач заперечує проти вимог позивача та не визнає, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, однак із зустрічним позовом чи окремим позовом з вимогами про визнання майна (квартири) його особистою приватною власністю до суду не звертався, тобто в судовому порядку не оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі №712/3590/22 (провадження №61-14297сво23) зазначено висновок про те, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Сімейним законодавством чітко перелічені обставини, за яких майно вважається особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, зокрема пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №695/2112/16-ц (провадження №61-13753св20).

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована відповідачем належними та допустимими доказами, тому суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, що є підставою для вирішення питання про його поділ.

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі №755/12204/18, провадження №61-2401св21).

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Зі змісту ст. 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п.95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява №27601/95, п. 158, від 31.05.2005; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти росії», заява №7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява 45661/99, п. 180, від 13.07.2010; «Бєлоусов проти України», заява №4494/07, п. 116, від 07.11.2013.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 12.02.2020 у справі №648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу ВС КАС у постанові від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, висловив позицію, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.118 постанови від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомогу адвоката.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є поділ спільного майна подружжя: у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину 3-кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВЕ 29871090; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5524425311). 

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2018, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.08.2018 між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , який діяв зі згоди дружини ОСОБА_2 на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстровим №2736, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці ОСОБА_9 , ОСОБА_10 передали по 1/2 частці кожен, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3 . Продаж зазначеної квартири проводився за домовленістю сторін за 631 555,00 грн, що в еквіваленті становить 23 000,00 доларів США (т.1 а.с. 10-11). Договір посвідчений 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі №2737.

З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №134398708 від 15.08.2018, сформованого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстраційним №27494552, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,4 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 55244253101, номер запису про право власності 27494552) (т.1 а.с. 14).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що та не заперечується сторонами факт придбання спірного майна за час перебування у шлюбі, однак відповідач не визнає поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, покликаючись на те, що вона була придбана ним особисто, за власні кошти та кошти його матері.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.05.2018 між сторонами був укладений шлюб, а 15.08.2018 був укладенний договір купівлі-продажу спірної квартири.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що покупець ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири діяв зі згоди дружини ОСОБА_2 на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., про що безпосередньо міститься вказівка у преамбулі договору. Крім цього, у п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2018 зазначено, що нотаріусом було роз`яснено сторонам положення СК України, зокрема ст.ст. 60, 65 СК України та сторони стверджують, що зміст даного договору та зміст вищевказаних норм законодавства їм зрозумілий, питань, які залишилися б незрозумілими для них, не має.

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції, договір купівлі-продажу квартири від 15.08.2018 не містить будь яких застережень покупця ОСОБА_1 щодо придбання ним вказаної квартири в особисту власність за особисті кошти, щодо деталізації джерел походження коштів на придбання квартири тощо.

Таким чином, виходячи зі змісту укладеного договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2018 вбачається, що він був укладений ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, через місяць у цій сім`ї народився ІНФОРМАЦІЯ_1 син. 

Як правильно вказав суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу від 15.08.2018 саме такого змісту, повинен був усвідомлювати та передбачати наслідки цього договору. Відповідач не був позбавлений можливості забезпечити свої права шляхом отримання юридичної консультації та внесення відповідних застережень у договорі щодо джерел походження грошових коштів, щодо придбання об`єкту в особисту власність, заперечувати проти надання згоди дружини на придбання квартири у спільну власність тощо.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, прийшов до правильного висновку про те, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, тобто є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.

Доводи відповідача про те, що спірна квартира придбана частково за кошти його матері, інших родичів, його особисті кошти, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки факт придбання спірної квартири в інтересах сім`ї є доведеним, відсутні будь які договори дарування грошових коштів на користь відповідача, відсутні докази щодо наявності у нього до придбання квартири коштів у розмірі 23 000 доларів США, які є його особистою власністю. 

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що предметом позову є саме поділ спірної квартири, придбаної сторонами у шлюбі, тому за відповідачем слід визнати право вдасності на іншу частину спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не встановив джерело набуття коштів, за які було придбано спірне майно, та прийняв помилкове рішення про задоволення позову, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не заявляв самостійних зустрічних вимог в межах предмету первісного позову, судом розглянуто позов в межах пред`явлених позивачем позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо поданих представником відповідача скріншотів повідомлень в меседжері «Viber», то ці доводи також не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення суду першої інстанції. В цій частині висновків апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежність цього доказу. Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині та наданим доказам, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки стороною відповідача не спростовано факт придбання спірної квартири в інтеречах сім`ї, не надано доказів придбання квартири особисту власність відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання права власності саме на 1/2 частину нерухомості, що позивачем до суду не надано жодного доказу щодо того, що кошти на придбання квартири були спільними або її особистими, що не було долучено доказів, з яких джерел позивач отримувала власні кошти для здійснення покупки квартира, так як вона не працювала, то ці доводи не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане у шлюбі. 

Доводи апеляційної скарги про те, щододаткове рішення суду ухвалене з порушенням процесуального права, повістка про виклик до суду відповідача та представника відповідача доставлена до електронного кабінету 23.11.2025 06:52, що підтверджено карткою руху документу, в той же час додаткове рішення ухвалене 21.11.2025, у зв`язку з чим відповідача позбавлено права на судовий захист, то ці доводи не є підставою для скасування додаткового рішення у справі. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27.10.2025 дану цивільну справу було повернуто суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання щодо правового визначення решти об`єкту спірного майна, що складає частину спірної квартири, оскільки резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить висновків суду в цій частині. Справа призначалася до розгляду судом першої інстанції на 17.11.2025, але була слуханням відкладена у зв`язку з відсутністю енергопостачання у суді (а.с. 3-12 провадження №2-др/553/24/2025). Відповідач та його представник отримали судові повістки на електронні адреси 12.11.2035 (а.с. 8,9). Повторно справа призначалася до розгляду на 21.11.2025 на 13.15 год, судові повістки від 18.11.2025 були отримані стороною позивача 18.11.2025 11:49:05 на електронну скриньку, проте, судові повістки на ім`я відповідача та його представника дійсно були отримані 23.11.2025. Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення. Таким чином, судові повістки на ім`я відповідача та його представника, які були надіслані до електронних кабінетів 18.11.2025 у робочий час, вважаються врученими 18.11.2025. Крім цього, додаткове рішення суду від 21.11.2025 є похідним від основного рішення від 10.06.2025, є логічним за змістом, не вирішує інших позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Кобрись Олександра Миколайовича – залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Полтави від 10 червня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 листопада 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош    О. А. Лобов    В. М. Триголов