Справа № 752/4368/25 
Провадження № 2/752/1192/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.04.2026 року м. Київ
Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Білас С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Приватного виконавця Черток Олександра Федоровича про визнання недійсним постанов про відкриття виконавчих проваджень та відшкодування незаконно стягнутих коштів, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця Черток Олександра Федоровича про визнання недійсним постанов про відкриття виконавчих проваджень та відшкодування незаконно стягнутих коштів та просить визнати недійсними постанови приватного виконавця Черток О.Ф. про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 та визнати ці виконавчі провадження незаконними; зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу незаконно стягнуті кошти в розмірі 33 974,00 грн. шляхом перерахування на його банківський рахунок; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди та шкоди діловій репутації в розмірі 10 000,00 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.02.2025р. у  відкритті провадження в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Приватного виконавця Черток Олександра Федоровича про визнання недійсними постанови приватного виконавця Черток О.Ф. про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 та визнання цих виконавчих проваджень незаконними; зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу незаконно стягнуті кошти в розмірі 33 974,00 грн. шляхом перерахування на його банківський рахунок відмовлено, відкрито провадження в частині вимог про компенсацію моральної шкоди та шкоди діловій репутації в розмірі 10 000,00 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2025р. ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24.02.2025р. залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.10.2025р. ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24.02.2025р. та постанову Київського апеляційного суду від 13.05.2025р. залишено без змін.
Таким чином, справа розглядається в межах позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та шкоди діловій репутації в розмірі 10 000,00 грн.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок 

неправомірних дій відповідача, які полягають у винесенні незаконних постанов про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, йому завдано моральну шкоду та шкоду діловій репутації. Так, через незаконне списання коштів у сумі 33 974,00 грн. рахунки, як вказує позивач, були фактично заблоковані, що створило загрозу виконання повсякденних фінансових зобов`язань, зокрема, забезпечення сім`ї необхідними засобами для життя. Ситуація призвела до значних емоційних переживань, оскільки кошти, що незаконно списані, були критично важливими для забезпечення життєвих потреб багатодітної сім`ї. Факт несправедливого та незаконного стягнення коштів спричинив значний стрес, нервове напруження та почуття безпорадності перед свавіллям виконавчої системи. Відчуття несправедливості та неможливість захистити свої права в досудовому порядку спричинили додатковий моральний дискомфорт. Також позивач зазначає, що він, як підприємець, має договірні зобов`язання перед контрагентами та фінансовими установами. Незаконний арешт коштів спричинив затримки у виконанні цих зобов`язань, що могло негативно вплинути на його ділову репутацію. В умовах підприємницької діяльності наявність блокованих рахунків створює ризики втрати клієнтів, партнерів та потенційного прибутку. За принципом розумності та достатності позивач оцінює моральну шкоду по 1 000,00 грн. за день арешту окремо за моральну шкоду та шкоду діловій репутації, що за 5 днів складає 10 000,00 грн. 
Відповідач належним чином був повідомлений про розгляд даної справи, однак письмового відзиву на позову не надав.
На підставі ч. 8 ст. 178 ЦКП України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. 
Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості їх сукупності, судом встановлено наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Так, з матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Черток Олександром Федоровичем були відкриті наступні виконавчі провадження: ВП НОМЕР_2 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/29143/23, виданого 24.01.2025р., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «К5» боргу в розмірі 15 000,00 грн.; ВП НОМЕР_3 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/20143/23, виданого 24.01.2025р., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «К5» боргу в розмірі 11 250,00 грн.; ВП НОМЕР_4 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/29143/23, виданого 24.01.2025р., про 

стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «К5» боргу в розмірі 3 000,00 грн.
За постановою відповідача від 31.01.2025р. накладено арешт на грошові кошти позивача в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 33 794,00 грн.
За платіжною інструкцією №P24C0DSBPX від 04.02.2025р. було стягнуто з позивача 33 794,00 грн. в рамках виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 з виконання виконавчого документу, наказу №910/20143/23.
За постановою відповідача від 04.02.2025р. знято арешт з усіх рахунків, що належать позивачу.
Позивач вказує, що відповідач своїми неправомірними діями щодо відкриття виконавчих проваджень ВП НОМЕР_2, ВП НОМЕР_3, ВП НОМЕР_4, арешту рахунків, наніс йому моральної шкоди та шкоди діловій репутації.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди - є одним з способів захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з положенням частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.06.2022 року у справі №569/20510/19 зазначено, що аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.
Згідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної 

(немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц було сформульовано наступний правовий висновок: "Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення."
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та 

причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі №753/15095/17. 
Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідачем було порушено права позивача та неправомірності дій відповідача в рамках виконавчих проваджень НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, що мало наслідком, у свою чергу, понесення позивачем моральної шкоди та шкоди ділової репутації, також наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача. 
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
Понесені судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 133, 140, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного виконавця Черток Олександра Федоровича про визнання недійсним постанов про відкриття виконавчих проваджень та відшкодування незаконно стягнутих коштів залишити без задоволення. 

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Приватний виконавець Черток Олександр Федорович (03039, м. Київ, вул. Фрометівська, буд. 2).

Повний текст рішення суду складено та підписано 24.04.2026р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА